Aki-Matilda Høegh-Dam (SIU), 2022-05-20:
Det er fuldstændig korrekt, og vi skal jo også bakke op om Inatsisartut, og jeg ved også, at begge vores partier samarbejder om netop en sandheds- og forsoningskommission lige i øjeblikket.
Så jeg vil ikke andet end sige, at vi bliver nødt til at stå sammen om det.
Og så har jeg også en lille fodnote om, at det senere hen også er kommet frem, at den daværende siumutleder sagde det under en middag som en joke, idet hun selv var glad for at lave brun sovs.
Rigsfællesskabet eksisterer ikke.
Man får det til at lyde, som om vi har et føderalt samarbejde mellem tre ligeværdige stater, hvilket jo slet ikke er tilfældet, som om vi har indgået multilateralt samarbejde, der igennem årtier har sikret mutual benefit-aftaler, men det er ikke den konstruktion, der findes.
I stedet lever vi i et levn af den danske kolonihistories kongerige – en historie, som hovedsagelig er blevet skrevet af Danmark for Danmark; som en gerningsmand, der grundigt dokumenterer, hvorfor det nu lige var, at alle de overgreb, der var blevet begået, var sket af helt særlige årsager i den bedste mening – modbydelige handlinger pakket ind i pyntede ord og selvretfærdighed – men uanset hvordan man pakker det ind, er konsekvenserne for den grønlandske befolkning stadig de samme.
Igennem disse år – det har I måske allerede regnet ud, men derfor kan jeg godt sige det højt alligevel –
Det er man nemlig rigtig dygtig til selv.
Derfor er det vigtigt, at vi anerkender værdien af den grønlandske fortælling.
I årevis har Danmark holdt fast i fortællingen om Danmark som den gode kolonisator, men efter at utallige modige kalaallit/inuit har stået frem og ytret sig, er flere modige journalister fra både Grønland og Danmark begyndt at grave ned i sandheden om vores fælles historie.
Tilbage i 1950'erne og frem indførte Danmark en politik, som skulle integrere Grønland som en ligeværdig del af det danske kongerige.
Beslutningen blev, at kongeriget skulle bestå af ét land, ét sprog, ét folk.
For at få det til at lykkes var det vigtigt, at grønlænderne kendte deres plads, og at man kunne blive belønnet i et system, hvis man var dansk eller blev dansk nok.
Det resulterede i det ene hæslige politiske tiltag efter det andet, og for bare at komme med blot nogle få eksempler: Bortførelser af grønlandske børn, som blev frataget deres familier for at gøre dem danske; andre børn, der blot forsvandt, hvis forældre aldrig gav samtykke til adoption, og som I selv ved, blev en del grønlandske børn en del af et eksperiment.
Fødestedskriteriet blev indført, hvilket var en racistisk og undertrykkende lov, som betød, at grønlænderne skulle have mindre i løn end danskere i Grønland.
Juridisk faderløse børn blev født i det danske kongerige – et kongerige, som havde besluttet sig for at beskytte de danske håndværkere, som kom til Grønland og fik børn – børn, som fædrene ikke skulle have noget som helst medmenneskeligt ansvar over for, men man blev jo nødt til at tage hensyn til håndværkernes ægteskaber derhjemme i Danmark.
Tvangsnedlukninger af aktive, velfungerende byer, så familier og venner blev splittet i alle retninger; spiralskandalen, hvor Danmark besluttede sig for at tvinge piger helt ned til 13-årsalderen til at få en primitivt udviklet spiral blot for at spare penge ved at formindske den stigende fødselsrate i Danmark, hvilket endte med sterilisering for mange.
Og jeg kunne blive ved med at holde spejlet op foran jer: børnebortførelser i bedste mening, økonomisk racediskrimination i bedste mening, folkemord i bedste mening.
Uanset hvordan man nu end har vendt og drejet og pyntet historiebogen, er alle de traumer, alle disse konsekvenser ikke noget, der bare ligger hos nogle få mennesker.
Det ligger som en tung dyne i befolkningen, og alligevel er det robuste kalaallit/inuit et af de stærkeste folkefærd i historien.
Vi fra Grønland er endda stærke nok til at tilgive og komme videre, og det har vi udtrykt gang på gang.
Men for at bearbejde de mørke kapitler i vores historie er det også vigtigt, at vi fra begge sider anerkender, hvad der virkelig er sket uden pynt og omsvøb.
I 2013 ønskede Grønland en Forsoningskommission mellem Grønland og Danmark, som skulle afdække og hjælpe folk med at komme videre.
Alligevel meddelte den daværende statsminister, at Danmark ikke ville deltage.
Grønland måtte stå alene med en forsoning, men det giver sig selv, at to parter ikke kan forsones, når den ene nægter at deltage.
Man får jo næsten lyst til at spørge sig selv om, hvad det var, Danmark var så bange for.
Derfor var det mig en stor ære at være vidne, da den socialdemokratiske statsminister under sin første åbningstale for året 2019 gav et kram efter mit ønske om undskyldning og efterfølgende fra talerstolen sagde, at den undskyldning ville blive givet.
Hun tog fra dansk side det første rigtige skridt mod forsoning.