Louise Brown (LA), 2023-06-01:
Tak, formand.
Tak til forespørgerne for et vigtigt emne, og tak for den der brede formulering.
Den gør jo også, at man kan tillade sig at svare lidt mere med brede penselstrøg.
I den bedste af alle verdener var der jo ikke nogen, der skulle vente på at få behandling i sundhedssystemet.
Der var ingen, der skulle stå på en venteliste i flere måneder eller år for den sags skyld; der var ingen, der skulle opleve en forværring af deres tilstand grundet ventetid.
Men sådan ser verden desværre bare ikke ud.
Der er pres på vores sundhedssystem, og der er ventelister, nogle steder lange ventelister.
Der findes jo ikke et quickfix, men der er dog forskellige greb, vi kan ty til, og mine ordførerkolleger kender jo sikkert flere af de løsninger, som Liberal Alliance foreslår, og det er jo ikke alle vores løsninger, der er lige populære blandt mine ordførerkolleger, men jeg tror dog, at netop prioritering er et greb, vi alle kan se også er nødvendigt.
For Liberal Alliance er prioritering essentielt, og jeg hørte faktisk også flere af vores sundhedsmedarbejdere efterspørge, at vi politikere tør begynde at tale om prioriteringer.
Jeg tør godt, men det er også mere kompliceret end som så.
I min optik er der faktisk sket det i vores samfund, at vi bevæger os mere og mere i retning af, at vi faktisk først er raske, når vi har fået konstateret, at vi er raske.
Vi går rundt med alle mulige instrumenter, der måler og gør ved og fortæller os om blodtryk og puls og antal skridt og alt muligt andet godt.
Eller er det nu godt?
For lige så snart instrumentet fortæller os, at der er sket noget uventet, render vi jo til vores læge for at få taget alle mulige prøver, der sikrer os, at vi er okay.
Jamen er det ikke godt nok?
Jo, måske; men måske er det også spild af ressourcer.
I gamle dage, altså da jeg var barn, gik man ikke til læge, medmindre man havde ondt et sted, og man stillede sig tilfreds med, at man måske først kunne komme til lægen på tirsdag.
Og når det så blev mandag, og det faktisk var gået over med det øre, så var det jo sådan, det var.
Den tankegang, jeg før nævnte, er den, der er blevet en del af vores samfund nu.
Og det er jo fedt, at vi har sådan et godt og dygtigt sundhedsvæsen, som vi har, men er vi måske begyndt at drive rovdrift på det?
Tag nu f.eks. screeninger.
En almen mediciner og en antropolog leder i deres bog »Snart er vi alle patienter« vores opmærksomhed hen på netop disse.
I dag kan vi screene for rigtig mange sygdomme, men giver det overhovedet mening at bruge ressourcer på det?
Men der er altså også screeninger, vi foretager, selv om der ikke er en god grund til det, og disse screeninger kan så medføre, at borgeren bliver patient og skal bruge resten af sit liv på at gå til kontrol for noget, der aldrig bryder ud.
Det koster ressourcer.
Men hvad mon det gør ved livskvaliteten hos det menneske?
Så her er der i min optik grundlag for at kigge på vores prioriteringer.
Vores akutlægehelikoptere er jo en helt fantastisk ordning.
Faktisk har vi fire, som er fordelt i Danmark, således at de, der har langt til sygehuset, kan blive hentet af dem i det tilfælde, hvor det virkelig er akut.
Men kigger man nu i deres årsrapporter, viser det sig, at antallet af fløjne ture hvert år stiger.
Betyder det, at vi bliver mere og mere akut syge og får flere træer i hovedet og kører mere galt?
Eller kunne det tænkes, at antallet af ture stiger, fordi de flyver med flere og flere patienter, der ikke er akutte?
Og det leder mig til noget af det, forespørgerne til denne forespørgsel spørger til, for jeg har altså hørt øjenvidneberetninger om akutlægehelikopteren, der flyver til et plejehjem, fordi et ældre menneske på over 90 år har fået hjertestop.
Lægen på helikopteren konstaterer ved ankomst, at patienten ikke har fået hjertestop, men er død.
Men efter genoplivning, bliver patienten fløjet til et sygehus, hvor han så ligger i en døs i 3 uger, hvorefter han så dør igen.
Er det værdigt?
Er det den rette måde at bruge vores ressourcer på?
Vi bliver nødt til at tale om det her.
Hvorfor er det, vi ikke må have lov til at dø mere?
Så tak til Radikale Venstre for at bringe dette emne på bane.
Vi i Liberal Alliance er i hvert fald klar til at begynde snakken om prioriteringer i sundhedsvæsenet.
Og så vil jeg lige som en lille bemærkning anerkende fru Eva Kjer Hansen for lige at bringe det her om, hvad det er for nogle ord, vi bruger, på bane.
Jeg var til en konference med Robusthedskommissionen, hvor en sygeplejerske rejste sig op og sagde: Hvorfor er det, vi taler om fastholdelse i det her sundhedsvæsen?
Hvem har lyst til at blive fastholdt på sin arbejdsplads?
Hvorfor taler vi om robusthed?
Hvad er det for et system, vi har skabt, hvis man skal være robust for at kunne være der?
Jeg har 14 sekunder tilbage.
Så kan jeg lige nå at sige i forhold til psykiatri, at jeg godt kunne komme med et par tips til, hvordan vi kunne gøre det attraktivt.
Den ene ting er, at vi skal have brudt det tabu, der er omkring psykiske lidelser.
Den anden ting er uddannelsen, og det er noget med, at lægerne først kommer i kontakt med psykiatrien til sidst i deres uddannelse, hvor de typisk har valgt deres specialer.
Tak for ordet.