Magni Arge (T), 2018-10-09:
Først vil jeg takke udenrigsministeren for redegørelsen og muligheden for at tale om de arktiske forhold.
Jeg må dog indrømme, at rapportens form bærer præg af at være et resumé fra embedsfolk om, hvad der sker i forskellige samarbejdsfora tilknyttet Arktis på operationel basis.
Politik og visioner er der ikke så meget af, og derfor ser vi heller ikke de store politiske penselstrøg i oplægget.
Jeg vil dog straks kvittere for fokuset på at holde fast i Arktis som et lavspændingsområde.
Det er en umådelig betydningsfuld ambition, og det er glædeligt, at også de store nationer – i hvert fald indtil videre – medvirker til at opfylde den dagsorden.
Vi ved jo godt, at Arktis udvikler sig som et af de geopolitiske brændpunkter i verden, i takt med at isen smelter og både hav- og landområder bliver mere tilgængelige.
Det skaber stor interesse – ikke kun blandt landene som grænser op til Arktis – men også hos andre lande, som ser muligheder i nye transportmønstre og udnyttelse af naturresourcer.
Befolkningen skal omstille sig fra en tilværelse i verdens udkant og rykke ind i en tilværelse, som kan udvikle sig til en politisk smeltedigel.
Så det handler altså ikke kun om arbejdsgrupper og klima, men også om et geopolitisk kapløb om indflydelse i regionen.
Det er udenrigs- og sikkerhedspolitiske forhold, som også Grønland og Færøerne helt naturligt vil forholde sig til.
Det er jo vores eksistens, som påvirkes af det.
Men det kan jo ikke undgås. Den geopolitiske interesse blandt andre nationer og aktører skaber således nye muligheder og trusler i forhold til eksistensen i Arktis.
Det er selvfølgelig positivt, når flere vil deltage i forskning af forskellig slags.
Men det er ikke nok at poste penge i projekter, som har videnskabelig karakter, eller har til formål at styrke enkelte udenforstående landes og organisationers interesse.
For os som bor oppe nordpå handler arktisk politik først og fremmest om folkene, som bor i området, og deres velfærd.
De påvirkes i høj grad af store klimatiske ændringer, som har stor indvirkning på samspillet mellem menneske og natur.
Tilbagetrækningen af isen kan man følge med i nærmest med det blotte øje, men det, der foregår under havoverfladen, er ikke så synligt.
Men klimaændringerne påvirker også temperaturen i havet, strømforhold og gennemstrømningen af koldt vand fra Arktis og sydover og koldt vand nordover.
Vi ved endnu ikke, i hvor høj grad det kan påvirke livet i havet på vore kanter, men har det negative følger, så er det alvorligt for Færøerne, Grønland og andre dele af Arktis, hvor livet i havet i høj grad danner livsgrundlaget for befolkningen.
Derfor er forurening af havene og opvarmningen af planeten en trussel, som må imødegås.
Vi har brug for en fælles indsats, så vi overalt på kloden retter ind til en mere bæredygtig omgang med naturen.
Og en mere bæredygtig udnyttelse af verdens ressourcer.
Det leder mig ind på verdensmålene, som er omtalt et par gange i rapporten.
Jeg synes, at det vil være helt naturligt fremover at kalibrere indsatsen i Arktis i forhold til verdensmålene, for den handler netop om at finde den nødvendige bæredygtige balance mellem mennesker og natur, som kan give vores efterkommere nogenlunde samme muligheder for et godt liv på denne planet, som vi selv har fået.
Kan vi få aktørerne til at løfte i samlet flok og måle på vores resultater, så vi kan se, om der virkelig sker en fremdrift, så kan vi også undgå de her mere luftige strøtanker i debatten om Arktis.
Det vil være et fint udgangspunkt at identificere de mål, som folket i Arktis prioriterer højest, for vi kan ikke forholde os til dem alle sammen på samme tid.
Verdensmålene om klima, uddannelse, bæredygtig udvikling af erhvervsliv og havet er særdeles relevante.
Den blå økonomi – eller Blue Growth – ligger lige for, og her har vi flere udviklingsmuligheder og forbedringspotentialer.
Shipping og krydstogtaktivitet er to af slagsen, som i høj grad kræver agtpågivenhed, så det sker under kontrollerede former, der også gavner de arktiske områder.
Da der kan blive tale om massive størrelser på skibe og antal passagerer ombord, skal der af sikkerhedshensyn også udvikles en model for en redningstjeneste, der kan stå mål med trafikken.
Det tror jeg ikke det relativt tyndt befolkede område i Arktis er i stand til at betale for alene, men hvorfor skal de også det, når det for det meste handler om transit- eller turisttrafik, som har sit hjemsted andre steder end i Arktis?
Man kunne forestille sig en form for afgift i forhold til tilbagelagt afstand i arktisk farvand, som indgår i finansieringen af overvågning og redningstjeneste.
Systemet er kendt fra luftfarten, hvor alle betaler en luftfartsafgift, som bidrager også til redningstjenesten.
Men de største potentialer i blå økonomi ligger i fiskeri og opdræt og produkter, som udvikles på den baggrund.
700 millioner mennesker går sultne i seng hver dag, og vokser verdens befolkning med yderligere to milliarder mennesker inden for de næste tredive år, så skal der produceres mange madvarer.
Det bliver svært at fortsætte væksten i madproduktionen på land, men havene er store – dækker 70% af kloden – og leverer en relativ lille del af madvarerne til verdens befolkning.
Det kan vi gøre noget ved i Nordatlanten, så vi både skaber et bæredygtigt velfærdsgrundlag for folket i Arktis og bidrager til at forsyne verden med mad.
Selvfølgelig skal vi løbende tilpasse vores udnyttelse af ressourcerne, så vi får et optimalt udbytte af blandt andet fiskeressourcer over tid.
Det vestnordiske samarbejde har vist med eksempler, hvordan marineprodukter som sælskind, fiskeskind og tang kan bruges i modeindustrien, som leder desperat efter måder at nedbringe deres høje forureningsgrad på.
I Færøerne går man forrest i udviklingen af bæredygtig lakseopdræt, som i høj grad forholder sig til både bæredygtighed og verdensmål.
Samtidig har vi gang i et spirende tangopdræt, som på længere sigt kan udvikle sig til regulære tangskove, der både kan reducere CO2-udslip og bidrage med mad, medicin, kosmetik, foder og andre produkter.
Lad os se flere erhvervsmæssige nybrud, som tjener det arktiske område og det arktiske folk.
Det betyder, at den arktiske befolkning både mistede sin sælfangst, men også at sælerne holder fiskebestandene på et væsentligt lavere niveau end før.
Det koster kassen for den arktiske befolkning og giver et mindre udbud af mad til verdens befolkning.
Men det giver nok flere stemmer blandt dem, der er vokset op i en by og ikke har andet forhold til kød end det, man får fra en frysedisk i et supermarked.
Færinger og færøsk erhverv har i mange år arbejdet i det arktiske område.
Vi har fisket ved Newfoundlands kyster, Grønlands kyster, i Beringshavet.
Vi har været oppe ved Jan Mayen ved Svalbard, og så vidt jeg ved, er de færøske fiskere dem i hele verden, som har fisket længst nordpå.
Vi har også fået stadfæstet enighed med Norge og Island om grænsedragningen for kontinentalsoklen nord for Færøerne, som bevirker at vores sokkelområde udvides med 27.000 kvadratkilometer, så det dækker tilsammen 310.000 kvadratkilometer – og den nordligeste spids befinder sig nu nord for polarcirklen.
Så har I fået det med.
Lad mig slutte med at sige, at jeg begræder de hindringer, som dansk formalisme nogle gange lægger i vejen for en naturlig udvikling af samarbejdet mellem færinger, islændinge og grønlændere.
Vi har ikke brug for sådanne forhindringer i en verden, der roterer så hurtigt, som den gør i dag.
Selvfølgelig skal vi også udvikle vores samarbejde, og lægger man flere forhindringer, skader det også forholdet mellem Danmark og Færøerne og Grønland.
Det glæder mig til gengæld, at Vestnordisk Råd har fået observatørstatus i Arktisk Råd, og jeg håber, at det politiske samarbejde vil smede os sammen som en stærk stemme i Arktis fremover.
For man kommer ikke udenom, at det er os, der lever i det nordatlantiske og arktiske område, som skal leve med og af den udvikling, der bliver skabt i Arktis.