Jakob Sølvhøj (EL), 2018-10-09:
Med det her lovforslag synes jeg, at regeringen, aftaleparterne, faktisk i en helt uhørt grad træder på det frihedsideal, som man ellers så energisk har påberåbt sig i den politiske debat om de indgreb, man foretager over for borgerne i de almennyttige boligområder, som regeringen har stemplet som udsatte.
Her er der jo ikke bare tale om en forskelsbehandling, når det gælder forældrenes muligheder for at få en daginstitutionsplads til deres børn i nærheden af det område, hvor de bor – det talte vi om under det foregående lovforslag.
Her er der tale om, at vi som lovgivere skal kunne tvinge forældre til at sende deres børn i særlige læringstilbud i institutionerne mod forældrenes vilje, alene fordi de bor i et bestemt boligområde, og så endda gennemføre økonomiske sanktioner mod forældrene, hvis de ikke makker ret.
Lovforslaget indebærer en åbenlys forskelsbehandling, og jeg tænker, at det må være nærmest utrolig grænseoverskridende for partier, der bryster sig af at have et liberalt livssyn.
Skal samfundet virkelig bestemme, om man skal sende sine børn i dagtilbud, alene fordi man bosætter sig i bestemte boligområder – ikke ud fra f.eks. en faglig vurdering af barnets tarv?
Jeg tror, at formentlig alle partier her er enige om, at dagtilbuddene kan spille en helt central rolle i forhold til børns udvikling, både på kort sigt og også i et fuldt livsperspektiv.
Derfor synes jeg også, det er utrolig ærgerligt, at regeringen vælger en vej, der er belagt med tvang og sanktioner, i stedet for at vælge at satse på at styrke det opsøgende arbejde, styrke dialogen med forældrene, og ligesådan synes jeg, at det faktisk er rigtig ærgerligt, at der ikke satses på at få de pågældende børn ind i ordinære dagtilbud frem for det reducerede 25-timerslæringstilbud.
Det bør vække til eftertanke hos partierne bag lovforslaget, når Børneog Kulturchefforeningen, som jo er dem, der står for den daglige drift af kommunernes dagtilbud, skriver, at de opfatter lovforslaget som stigmatiserende over for borgerne i de udsatte boligområder, og det bør også gøre indtryk, når Børnerådet kalder forslaget for uacceptabelt og peger på, at forældrenes ansvar bedst støttes via dialog frem for tvang og sanktioner.
Advarslerne mod konsekvenserne af forslaget her går faktisk igen i høringssvar efter høringssvar.
Det fremhæves bl.a., at man med forslaget risikerer at skabe modstand mod institutionerne og mistro til det pædagogiske personale, hvilket kan undergrave mulighederne for at etablere et tillidsfuldt samarbejde mellem forældre og personale, som vi alle ved er fuldstændig vitalt, hvis den pædagogiske indsats skal bære frugt.
Hele lovforslagets tilgang til forældrene virker også uforståeligt, i betragtning af at familierne i de udsatte boligområder jo allerede i dag i meget høj grad gør brug af dagtilbuddene.
Vi kan jo se i notater fra Socialministeriet, at når det gælder de 3-4-årige, er andelen af børn, der går i dagtilbud, faktisk større blandt børn i de udsatte boligområder, end den er blandt børnene udenfor, og at når det gælder de 2-årige, ligger den og balancerer på nogenlunde samme niveau.
Og så er jeg helt med på, at når vi kigger på andelen blandt de 1-årige, ja, så er søgningen til dagtilbuddene mindre i de udsatte boligområder, og det erkender vi i Enhedslisten er et problem, som vi er nødt til at gøre noget ved.
Vi skal styrke daginstitutionernes opsøgende indsats, og så skal vi højne institutionernes kvalitet, bl.a. ved at gennemføre sociale normeringer, der giver et særligt løft, både normeringsmæssigt og i forhold til mængden af personale med en pædagogisk uddannelse.
Der er altså kort sagt masser af muligheder for at øge dagtilbuddenes positive rolle i de udsatte boligområder.
Jeg synes, det er rigtig ærgerligt, at partierne bag forslaget her har valgt at bruge daginstitutionsområdet til at føre symbolpolitik på, i stedet for at bruge det til at gennemføre en offensiv forebyggende indsats.
Det er en stor skam.