Peder Hvelplund (EL), 2023-06-01:
Tak for det, formand, og en stor tak til Radikale Venstre for at rejse den her debat.
Det er en fuldstændig central debat i vores sundhedsvæsen i dag, og i lighed med, hvad den konservative ordfører netop nævnte, tror jeg, vi også skal huske på, at prioriteringer allerede sker i dag.
Men ikke desto mindre er det en væsentlig diskussion, for det er en problemstilling, vi kommer til at se blive større hen over de kommende år.
Vi kan jo se, at vi bliver bedre og bedre til at behandle.
Vi ved også, der kommer flere ældre, og der bliver også flere behandlingskrævende patienter.
Derfor er det helt afgørende at få taget diskussionen omkring prioritering.
Jeg tror, at det, der er afgørende, er, at vi bliver nødt til at erkende, at der skal ske prioriteringer.
Altså, vi kan ikke behandle alle og slet ikke med de nye behandlingsmuligheder, der kommer.
Derfor er det helt afgørende, at den prioritering, der så kommer til at ske, også sker ud fra en sundhedsfaglig vurdering.
Jeg synes, at vi alt for ofte ser i sundhedsvæsenet i dag, at prioriteringer sker ud fra helt andre kriterier.
Vi har tidligere været inde og drøfte spørgsmålet omkring de private sundhedsforsikringer, altså det, at det er postnummeret, ens tilknytning til arbejdsmarkedet og dermed ens sundhedsforsikring eller ens pengepungs størrelse, der afgør, hvilken type behandling man kan få.
Der sker også i dag en prioritering i forhold til forskellige diagnosetyper.
Vi kan jo f.eks. se, at vi heldigvis har fået gjort rigtig meget ved kræftbehandlingen, men det betyder også, at der er andre områder, der så er blevet nedprioriteret, både i forhold til de multisyge, de ældre medicinske patienter og i forhold til psykiatrien, som der igennem mange år har været et manglende fokus på, men som vi nu heldigvis er ved at begynde at få løftet.
Så det er jo også udtryk for en prioritering.
Jeg synes, at et af de områder, vi også bliver nødt til at fokusere på, netop er spørgsmålet om, hvilke behandlingsformer vi tilbyder, og hvem der bestemmer, hvilke behandlingsformer der skal tilbydes.
Der synes jeg vi har set en bekymrende udvikling over de seneste år, altså det, at vi har et sundhedsvæsen, der er presset på økonomi, som har åbnet muligheden for, at også private aktører kan begynde at bevæge sig ind.
Vi ser det jo i særdeleshed i forbindelse med forskning, udvikling og produktion af ny medicin.
Der er forskellige medicintyper, hvor forskningen er længere fremme, fordi det er et profitabelt marked.
Nu kan man f.eks. se det i forhold til den rolle, som Novo Nordisk spiller i dag i forhold til sundhedssystemet herhjemme.
Og vi kan se det, i forhold til at vi har Steno Diabetes Center og det nye Center for Sundt Liv og Trivsel, hvor der kommer et enormt fokus på hele spørgsmålet omkring overvægt.
Det er jo udtryk for, at der også er nogle andre interesser end de udelukkende rent sundhedsfaglige, der bevæger sig ind på sundhedsområdet.
Det kan der både være fordele og ulemper ved, men jeg synes, det er en udvikling, vi skal være særdeles opmærksomme på, og svaret i forhold til det er jo netop, at vi bliver nødt til at investere i det offentlige sundhedsvæsen for at sikre, at de prioriteringer, der sker, alene sker ud fra sundhedsfaglige kriterier og ikke ud fra, hvilke diagnosetyper det bedst kan betale sig at behandle, eller hvilke medicinpræparater det bedst kan betale sig at producere.
Så er det klart, at der er hele spørgsmålet omkring kapaciteten i sundhedsvæsenet.
Det, vi så desperat mangler i dag, er jo personale.
Så hvis vi reelt skal gøre noget ved prioriteringerne i sundhedsvæsenet, betyder det jo også, at vi fra politisk side bliver nødt til at prioritere det personale, vi så desperat mangler i dag, både i forhold til arbejdsvilkår, men også i forhold til løn.
Det tror jeg er en helt uomgængelig del af hele prioriteringsdiskussionen, og i virkeligheden er det der, hvor det hele starter og slutter.
Så synes jeg, at hele diskussionen omkring, hvordan vi så prioriterer, er helt central.
Der synes jeg jo netop, at det eksempel, som flere andre har nævnt, altså spørgsmålet omkring behandlingsgaranti, er et godt eksempel på, hvad der sker, når man netop begynder at lægge ideologi ind over sundhedsfaglighed.
For behandlingsgarantien kommer jo netop til at betyde, at de patienter, som det er nemmest og mest ukompliceret at behandle – vi taler jo primært må knæ-, ryg-, hofte- og fedmeoperationer – så bliver rykket foran dem, som har flere samtidige lidelser; det er klart.