Christian Juhl (EL), 2021-04-07:
Israel er en apartheidstat, der udfører en udmattelseskrig.
De behandler palæstinenserne som andenrangsborgere i det omfang, de har noget med dem at gøre.
Israel er tilfreds med status quo: en uafklaret situation, hvor de langsomt, men systematisk kan opbygge deres bosættelser på Vestbredden og dermed gøre det umuligt nogen sinde at få en tostatsløsning.
Israel går systematisk efter at bosætte og undertrykke sig til Vestbredden, så det bliver en del af Israel.
Bosættelserne fortsætter, og undertrykkelsen fortsætter.
Palæstinenserne kan ikke føle sig trygge på vej til eget hjem og heller ikke i eget hjem.
USA bakker Israel aktivt op.
De europæiske lande er passive – nåh nej, det passer ikke – de europæiske lande laver masser af resolutioner og taler om, hvad man kunne gøre.
Trump lavede en knibtangsmanøvre mellem Israel og Marokko.
Marokko skulle anerkende Israels ret til at bosætte sig på Vestbredden, og Israel skulle anerkende Marokkos ret til at have besat Vestsahara.
Det var en uskøn aftale.
Der er to parter, en besætter og en besat, og ifølge folkeretten har besættere, som I ved, ret til at forsvare sig, når alt andet går galt.
En tostatsløsning bliver mere og mere umulig, hvis ikke vi og andre lande reagerer med mere end ord.
Tavshed fra mange virker som accept af, at tingenes tilstand kan fortsætte.
Israel strammer kursen.
De ser stort på menneskerettighederne.
Der sidder op mod 8.000 politiske fanger i israelske fængsler, og nogle af dem er børn og unge.
Det er svært at se, at der kommer resultater, så længe der ikke gøres op med USA's dominans.
USA er ikke en troværdig forhandlingspart; de kan ikke facilitere en forhandling.
De blokerer i et håbløst mindretal i FN.
Det er svært at se, at der kommer resultater, og hvis ikke Danmark og EU vil bruge det økonomiske diplomati, altså f.eks. gennem en boykot af bosættervarer og en opsigelse af den privilegerede adgang til EU's marked, så vil bosættelserne fortsætte.
Regeringen ser tilsyneladende Benjamin Netanyahu og højrefløjen som en reel samarbejdspartner.
Jeg var chokeret over at se den gedigne opbakning til Netanyahus valgkamp, som statsministeren gennemførte ved at tage ned at trykke manden i hånden midt i valgkampen.
Han havde ét formål, og det var at vise, at han var salonfæhig, selv for et kritisk land som Danmark.
Hvor bliver den kritiske eller den klare handling af, f.eks. gennem de der økonomiske sanktioner, som jeg nævnte?
Der er efter min mening tre muligheder.
Vi kan acceptere status quo.
Det passer Israel rigtig, rigtig godt.
Det er dyrt for dem, men de når deres mål, hvis det bliver ved med at være vores svar.
Vi kan anerkende, at tostatsløsningen er død, hvis ikke vi handler.
Så er der to andre muligheder tilbage.
Den ene er en enstatsløsning i en sekulær stat, hvor menneskerettighederne gælder for alle mennesker.
Den er lige så utopisk lige i øjeblikket, fordi israelerne så skal opgive den jødiske stat og lave en sekulær stat, hvor man behandler de andre borgere, der er i landet, ligeværdigt.
Det vil den nuværende regering ikke være med til.
Man kunne også lave en konføderation mellem Israel og Palæstina på vejen imod en tostatsløsning, altså hvor man har et meget tæt økonomisk samarbejde, men har en vis selvstændighed.
Men det er, som om Osloaftalen blokerede alt og sagde, at der kun findes én løsning, nemlig tostatsløsningen, og den ser mest umulig ud lige i øjeblikket.
Ja, så bliver unge mennesker desperate, og så nøjes de ikke med at snakke om, at de gerne vil have en stat; så forlanger de en stat og griber måske også til det, som ingen af os ønsker, heller ikke jeg, nemlig at gå til aktiv modstand i en ny intifada.
Derfor er vi nødt til at sige, at vi er nødt til at handle som stat, som Danmark.
Vi kan handle og vise vej, ligesom vi gjorde i Sydafrika.
Vi er nødt til at handle sammen med dem, vi kender, i EU og andre steder.