Christina Olumeko (ALT), 2024-12-17:
Tak for ordet, og tak til alle de partier, som står sammen om den her forespørgselsdebat.
Det er jo en debat og et emne, som vi er flere partier og ordførere der har forsøgt at løfte.
Det er et emne, som tit er blevet glemt i Folketinget, og noget, som jeg personligt har brugt meget tid på.
Jeg tror, at det, vi har tilfælles som partier og ordførere, er, at vi står sammen om, at vi har fået nok af at vente på, at en regering, der har haft alle muligheder for at handle, fortsat svigter dem, der hver dag udsættes for racisme og diskrimination.
Der er, som der er blevet sagt før, gået tæt på 3 år, siden handlingsplanen mod racisme blev vedtaget.
Handlingsplanen har været forsinket og nedprioriteret, og nogle gange har det føltes, som om den helt har været forladt.
Det er uacceptabelt, og derfor er jeg også glad for, at regeringen i dag anerkender, at det ikke har været et hensigtsmæssigt forløb.
Det var en beslutning om en plan, som den daværende socialdemokratiske justitsminister beskrev som en omfattende plan, der kunne tackle racisme på tværs af hele samfundslivet, lige for kulturliv til arbejdsmarked, undervisning og hadforbrydelser.
Hvad skete der så med handlingsplanen mod racisme efter ca. 3 år?
Ingenting.
Det synes jeg er et symbol på, hvordan racisme bliver håndteret og talt om i dansk politik.
Det anses af mange ikke som et reelt politisk problem, og det er forkert.
Racisme er, om vi så vil tage ordet i munden eller ej, et grundlæggende problem, som er forankret i vores samfund.
Det er et problem, der eksisterer i vores institutioner og vores normer og vores adfærd, og det kræver handling.
En rapport fra Institut for Menneskerettigheder, der blev offentliggjort sidste år, viser, at otte ud af ni personer med etnisk minoritetsbaggrund i Danmark har oplevet racisme.
Det er alarmerende tal, som vidner om et udbredt systematisk problem.
Det er ikke bare de her åbenlyse former for racisme som skældsord, vold og tilråb, som er problemet.
Det er også langt mere det skjulte, altså det, jeg vil kalde for strukturel racisme, som er det, der virkelig skader vores samfund, og som vi sjældent tager fat om.
Jeg tror, det er svært at tage fat om strukturel racisme, fordi det tit er noget, der er indlejret i vores daglige liv.
Det er diskrimination, der kan ske i mødet med myndighederne, måske socialrådgivningen, på arbejdspladsen, i skolen eller i medierne.
Det er en racisme, der kan være subtil.
Jeg synes, at fru Zenia Stampe var fint inde på det før.
Og dem, der bliver udsat for det, kan faktisk også selv have svært ved at se, at de er blevet ramt af det.
Tager vi sundhedsvæsenet, er der dokumentation for, at personer med etnisk minoritetsbaggrund ikke altid får den rette behandling.
Tag også boligmarkedet: Undersøgelser viser, at udlejere i visse områder foretrækker lejere med navne, der lyder danske, hvilket giver et meget klart billede af den diskrimination, som vi ser i Danmark.
Samme mønster ser vi også i forhold til jobansøgninger, hvor personer med etnisk minoritetsbaggrund ofte får afslag på baggrund af deres navn, selv om de har de samme kvalifikationer som etniske danske ansøgere.
Problemet med racisme er udbredt.
Vi ser også, at nogle forældre til børn med etnisk minoritetsbaggrund giver deres børn så pæredanske navne så at sige, som de overhovedet kan finde på, simpelt hen af frygt for, at deres børn skal have færre muligheder, når de vokser op, hvis deres navn kunne være udenlandsk klingende.
De her tal, som vi ser i statistikkerne, taler for sig selv.
Derfor er det så afgørende, at vi får en handlingsplan, der ikke blot adresserer de synlige og optrappede former for racisme, men som også tager fat i nogle af de her mere systematiske problemer, der ligger til grund for uligheden.
Vi skal afdække omfanget af racisme i Danmark, men vi skal også få identificeret nogle af de mekanismer, som fastholder og forstærker racisme i vores institutioner, på arbejdsmarkedet og i vores hverdag.
De mennesker, som er blevet udsat for racisme, står ofte alene og uden den nødvendige støtte.
De kan opleve, at samfundet ikke gør noget for at beskytte dem og sikre deres rettigheder og muligheder.
Jeg er ikke så optimistisk omkring antallet af initiativer, og om den bliver ambitiøs nok, men bare det, at vi får en, er simpelt hen så vigtigt for, at man føler sig set.
Vi skal ikke bare tale om et Danmark, der har lige muligheder.
Vi skal også gøre det til virkelighed.
Tak for ordet.