Trine Torp (SF), 2019-12-10:
Tak til Dansk Folkeparti for den her gode tradition, der er skabt, hvor vi en gang om året får stoppet op og får drøftet, hvordan det går med at give støtte og hjælp til de børn, unge og familier, der har brug for det.
Det her område optager os bredt på tværs af partier, det er der ingen tvivl om.
Det kan man også høre på debatten i dag, og Folketinget har jo også lavet en lang række reformer på området for at sikre, at udsatte børn, unge og familier får den hjælp, de har brug for.
Vi har på mange måder en rigtig god lov på området, men der er stadig brug for at holde øje med, hvordan den forvaltes, både når det gælder den tidlige, forebyggende indsats; når der underrettes om bekymringer for et barn; når der skal handles for at beskytte børn mod overgreb; når børn og unge og deres forældre skal inddrages; når der skal planlægges en indsats og følges op på den osv. osv.
Desværre hører vi stadig væk om problemer med kvaliteten og retssikkerheden i indsatsen: fra forældre, der ikke oplever at få den støtte og hjælp til at understøtte deres relation til deres børn; fra børn og unge, der ikke føler sig hørt og inddraget i de beslutninger, der træffes om dem, og føler, at de bliver sluppet for tidligt, når de fylder 18 år; fra medarbejdere i forvaltninger i det forebyggende arbejde og på anbringelsessteder, som oplever, at det er svært at gøre deres arbejde ordentligt inden for de rammer, der er; men også fra anbringelsessteder, som beretter, at den her såkaldte indsatstrappe, som er den, der ligesom markerer, hvor indgribende en foranstaltning man laver, er blevet til sådan en trappe, man ligesom skal gå op ad.
Det vil sige, at der er utrolig mange brud i de indsatser, der er.
Jeg hørte på et tidspunkt en bruge et andet udtryk, nemlig at det er i stedet for en rulletrappe, nemlig sådan en fleksibel en, så man sørger for at placere indsatsen lige præcis efter det behov, som der måtte være.
Der er brug for at styrke rammerne omkring arbejdet med de udsatte børn og unge, bl.a. ved at der ikke er for mange sager hos de sagsbehandlere, som skal vurdere, hvad en familie har brug for, men også ved at det ikke er økonomi, der afgør, om en kommune sætter det rette i værk på det rette tidspunkt.
Diskussionen om, hvorvidt der er for få eller for mange anbringelser, giver efter min og SF's mening ikke mening.
De børn og unge, som har brug for at blive anbragt, skal anbringes – og vel at mærke det rette sted med den rette kvalitet og omsorg.
Men de børn og unge, som vil have mere gavn af, at der støttes op om, at de kan blive boende i deres familie, skal have den tilstrækkelige hjælp til det.
Det er dermed ikke antal anbringelser, der er interessant, men om det er de rigtige børn og unge, som anbringes, og om der er nok hjælp til relationen til deres forældre.
Tidlig indsats kan jo betyde noget utrolig forskelligt.
Hvis man spørger børn, som er kommet på den anden side, om de gerne ville have haft noget hjælp tidligere, vil mange af dem formentlig sige, at det ville de gerne.
Men hvad er det, de svarer på?
Eller betyder det, at de faktisk bare ville have haft, at der var nogen, der havde set deres families behov og hjulpet familien noget før?
Det ved vi jo faktisk ikke.
Der er rigtig mange muligheder for at give støtte og hjælp, som bare skal bruges.
Der er brug for bedre inddragelse og reel retssikkerhed for børnene, de unge og forældrene, og det kræver kompetence og god ledelse i både forvaltningerne og på anbringelsesstederne.
Men vi må ikke falde i den grøft, at vi tilfører området endnu flere proces- og dokumentationskrav.
Området er ved at drukne i dem.
For det fjerner tiden fra kontakten med børn og forældre og siger heller ikke nødvendigvis noget om kvaliteten af arbejdet.
I SF er vi godt tilfredse med, at det ved aftalen om socialreserven efter satspuljen blev aftalt, at der skal ske en undersøgelse af anbringelsesområdet, med henblik på at vi politisk kan drøfte, om der skal ske ændringer.
Her mener jeg, vi skal være åbne over for, om strukturerne er, som de skal være; om beslutningerne i børnesagerne ligger de rette steder; om den måde, finansieringen af området er på, måske er en af grundene til, at økonomi kommer til at spille en stor rolle i sagernes afgørelse og visitation.
Nogle kommuner er væsentligt hårdere presset i forhold til udgifter på det her område end andre, og måske skulle vi finde en mere solidarisk måde at finansiere så vigtigt et område på.
Til slut vil jeg blot sige, at vi støtter det forslag til vedtagelse, som er blevet læst op tidligere.