Marianne Jelved (RV), 2018-11-08:
Hver gang jeg kommer herop, står jeg og kigger efter, hvor jeg kan sætte den her ned.
Tak, hr. formand, det var hjælpsomt.
Jeg pløjer min ager, jeg harver min jord, lad så blot kejserens magt være aldrig så stor.
Jeg holder rigtig meget af det vers.
Det er 4.300 år gammelt, og det er skrevet af en bonde i Kina.
Og det er jo et godt udtryk for, hvad kunst er for noget.
Kunst er grænseoverskridende, det er tidsoverskridende, og det skaber en kultur, fordi man bliver en del af et større fællesskab.
Kunsten skal være synlig, for at kulturen kan vokse og udvikle sig, og nu har vi så diskussionen om konsekvenserne og erfaringerne med omprioriteringsbidraget.
Kunst- og kulturinstitutioner må jo afskedige medarbejdere i de her tider, nedsættelse af funktionerne bliver en følge af det, for man kan ikke effektivisere kunst.
Kunst kan ikke begrænses af et omprioriteringsbidrag eller andre indskrænkninger.
Der er en amerikansk arkitekt, der levede i 1900-tallet, Louis Kahn, som har sagt noget i retning af det, jeg citerer nu: Kunst skaber ikke et behov, kunst udfylder et behov.
Vi vidste ikke, at vi manglede Beethovens Femte Symfoni, før Beethoven skrev den Femte Symfoni.
Nu kan vi ikke leve uden.
Det er kunstens væsen, det er det, der skaber et fællesskab omkring en lang række kulturoplevelser, som vi ikke kan undvære.
Men vi kan begrænse formidlingen af kunsten ved at reducere på kulturinstitutionerne.
Institutionerne indskrænker alle de aktiviteter, som de har mulighed for, og det gør de, fordi de har fået omprioriteringsbidraget, som gør, at de ikke bare kan fortsætte deres aktiviteter, og kulturinstitutionerne kan faktisk regne ud, hvornår det ikke giver mening at holde åbent længere.
Det må da også give lidt stof til eftertanke for os alle sammen.
Vi ved, at museerne har nogle ganske bestemte opgaver, og nu tager jeg dem som eksempel: De skal indsamle ting til museet, de skal registrere det, de skal bevare det, de skal konservere det, de skal formidle det, og de skal bedrive forskning.
Alle fem elementer er vigtige og centrale, hvis det skal give mening at have museer, som vi kender dem i dag, og det kræver medarbejdere.
Og man kan ikke bare lukke museernes indhold ned, for det skal jo stadig væk bevares og registreres og indsamles.
Det kan godt være, vi ikke kan få tid til eller råd til at formidle det, men under alle omstændigheder skal det jo ikke gå til.
Så hidtil har besparelserne på kulturområdet været af en anden størrelsesorden, for der har også været besparelser, før den siddende regering kom til.
Men man havde den opfattelse omkring Kulturministeriets muligheder for at spare, at man måtte se på det, der var administration, og ikke det, der var kunstskabelse, for det gav ikke mening.
Derfor appellerer jeg sådan set til regeringen måske at tage den til sig til, for jeg er fuldstændig på det rene med, at man også skal omprioritere, man skal flytte rundt på tingene på mange forskellige måder, men man skal jo helst gøre det på en måde, som ikke spolerer det, man gerne vil fremme.
Så derfor vil jeg bare sige til ministeren og dermed til regeringen, at Det Radikale Venstre faktisk arbejder med et forslag til finanslov for næste år, og det kommer til debat her i Folketingssalen på et tidspunkt her i efteråret, og der har vi faktisk finansieret et stop for omprioriteringsbidraget på Kulturministeriets område.
Vi ved også, og det har flere ordførere gjort opmærksom på, at det jo ikke kun er staten, der finansierer kultur.
For et par år siden fik jeg lavet en analyse af, hvordan udgifterne fordelte sig, eller hvordan bidragene fordelte sig, og staten gav dengang i størrelsesordenen 10 mia. kr., kommunerne i størrelsesordenen 13 mia. kr. og fondene i størrelsesordenen 1½ mia. kr., og det tror jeg nok passer nogenlunde også i dag, bortset fra staten, hvis bidrag er faldet lidt.
Derfor kan jeg ikke lade være med at stille det ene enkle spørgsmål til ministeren eller regeringen, som jeg ikke forventer svar på nu, men som bare kan bruges til eftertanke så.
Hvornår er omprioritering nok?
Det bør regeringen faktisk oplyse, for det giver mulighed for en bedre planlægning i institutioner, og det viser også en større respekt for kultur- og kunstinstitutionerne.
Så det er en appel, for det giver mere mening, at man kan se, hvornår det slutter.
Det betyder ikke, at man ikke kan indføre det igen på et senere tidspunkt, men det er bare for at appellere til at få bedre vilkår for dem, der skal formidle kunsten og kulturen under besparelsesforslagene.