Mai Mercado (KF), 2017-04-20:
Tak, formand.
Den forespørgselsdebat, som vi er nået til nu, handler om en bedre og mere sammenhængende sagsbehandling for mennesker med demens.
Helt konkret er jeg blevet spurgt om, hvordan jeg vil sikre, at mennesker med demens kan få en bedre og mere sammenhængende sagsbehandling med så få sagsbehandlere som muligt, og hvordan jeg vil sikre, at ansøgninger om sociale ydelser, hjælp eller støtte bliver lettere at gå til og udfylde.
Jeg er faktisk rigtig, rigtig glad for, at vi har denne forespørgselsdebat, for den er med til at sætte fokus på, at borgere med demens kan have forskelligartede udfordringer, der stiller krav til en sammenhængende og helhedsorienteret sagsbehandling i kommunerne.
Inden jeg svarer på spørgsmålet vil gerne starte med at sige mere generelt, at vi i regeringen har et særligt fokus på borgere med demens og deres pårørende.
Og som det også blev nævnt af hr. Jeppe Jakobsen lige før, indgik vi kort før jul sammen med satspuljepartierne en aftale om den nationale demenshandlingsplan 2025, hvor i alt 470 mio. kr. bliver prioriteret til 23 nye initiativer, der skal give et markant løft på området.
Og det er første gang, der bliver afsat så mange penge til det område.
Demenshandlingsplanen vil bl.a. bidrage til at skabe sammenhæng og kvalitet i indsatsen over for borgere med demens og deres pårørende og understøtte, at Danmark bliver et mere demensvenligt land. Et af initiativerne betyder, at der bliver etableret 12-15 rådgivningsog aktivitetscentre spredt rundt i landet, og på disse centre samles en række tilbud til borgere med demens og deres pårørende, så det bliver muligt for samme center at få rådgivning om en række af de forskellige problemstillinger og udfordringer, som man møder, når sygdommen rammer.
Hvis jeg så skal gå over til at svare konkret på spørgsmålet, vil jeg sige, at de forvaltningsretlige regler siger, at det er kommunerne, som har ansvaret for at tilrettelægge sagsbehandlingen.
Kommunerne har også en særskilt forpligtelse til at sikre, at også borgere, der kan have vanskeligt ved at forstå og ikke mindst også vanskeligt ved at gennemskue sagsbehandlingsprocedurer, får mulighed for at medvirke ved behandlingen af deres sager.
I regeringen finder vi, at ansvaret for tilrettelæggelsen af sagsbehandlingen skal fastholdes ude i kommunerne.
Det gør vi, fordi vi mener, at kommunerne er dem, som er tættest på borgerne og også har de bedste forudsætninger for at tilrettelægge sagsbehandlingen ud fra individuelle hensyn i de enkelte tilfælde.
F.eks. vil det være muligt for kommunen at tilrettelægge en skræddersyet sagsbehandlingsprocedure for en borger med demens, som måske har brug for lidt ekstra tid til at få forklaret et sagsbehandlingsskridt eller få hjælp til at udfylde et ansøgningsskema.
Der kan også være tale om, at man som borger med demens har brug for lidt mere tid til vejledning i valgmuligheder i forhold til hjælp og behandling, og det er så vel i forhold til offentlige som private, så det frie valg også styrkes.
Her kan demenskoordinatorerne også spille en afgørende rolle ved eksempelvis at give oplysninger om og henvisning til kommunernes forskellige tilbud på demensområdet.
Jeg er derfor også rigtig glad for, at alle kommuner ifølge KL i dag har ansat demenskoordinatorer.
Mange steder står de nemlig for at koordinere en kvalificeret indsats for borgere med demenssygdomme og ikke mindst også for de pårørende.
Men selv om ansvaret for tilrettelæggelsen af sagsbehandlingen er placeret i kommunerne, betyder det ikke, at der ikke gøres noget fra centralt hold for at understøtte, at kommunerne gør sagsbehandlingen så enkel og forståelig og ikke mindst også så gennemskuelig som muligt for den enkelte borger.
Så der bliver løbende udviklet redskaber, som kommunerne kan gøre brug af.
Det drejer sig om redskaber, som kan bruges i den tværsektorielle organisering og koordinering så vel som internt i den enkelte kommune.
Redskaberne er generelle for socialområdet, men de kan selvfølgelig også anvendes i forhold til demens.
Redskaberne skal medvirke til at sikre en bedre og mere sammenhængende sagsbehandling med så få sagsbehandlere som muligt.
Jeg kan som relevante redskaber her nævne koordinatorer på voksenområdet og ODA-projektet.
I forhold til koordinatorer på voksenområdet er der en handlevejledning for koordinatorfunktionen på voksenområdet, hvor handlevejledningen indeholder redskaber og tilknyttede implementeringsguider, som er centrale i sager, hvor der er mange aktører involveret, og hvor borgeren også har en løbende kontakt med kommunen.
Der er også redskaber og implementerigsguider, som kan bruges i forhold til nye borgere med komplekse sager og i forhold til borgere, som ikke selv kan koordinere et forløb.
ODA-projektet har til formål at forbedre indsatsen for borgere med demens og deres pårørende.
ODA indeholder redskaber, som kan være med til at sikre et mere koordineret samspil mellem den kommunale myndighed, leverandører af ældrepleje og frivillige sociale organisationer.
Så ud over redskaberne til at understøtte kommunernes tilrettelæggelse af sagsbehandlingen på en mere enkel, forståelig og gennemskuelig måde er vi i regeringen også i færd med at gennemføre regelændringer, som skal lette sagsbehandlingsprocedurerne på hjælpemiddelområdet til gavn og glæde for både borgere og kommuner.
Det sker som led i revisionen af servicelovens voksenbestemmelse, hvor vi netop nu er i gang med at foretage de regelændringer, som skal udmønte den politiske aftale fra november sidste år.
En af regelændringerne er, at vi skaber hjemmel til, at kommunerne får mulighed for at bruge en forenklet sagsbehandlingsprocedure ved ansøgninger om hjælpemidler og forbrugsgoder.
Og proceduren, som kan benyttes i enkle og entydige sager, betyder, at der vil blive truffet afgørelse ud fra ansøgningen alene, så man lettere, men også gerne hurtigere, kan få et hjælpemiddel eller et forbrugsgode.
Det kunne f.eks. være en gps til en borger med demens.
En anden regelændring er at gøre det obligatorisk for kommunerne at anvende tro- og loveerklæringer ved genbevilling af hjælpemidler.
Det betyder, at i de tilfælde, hvor funktionsnedsættelsen er uændret og der blot er behov for en udskiftning af et hjælpemiddel, skal der ikke ske en ny sagsbehandling med ny udfyldelse af ansøgningsskemaer, ny indhentning af oplysninger osv. osv.
Det er altså nok, at borgeren underskriver en tro- og loveerklæring som dokumentation for, at behovet fortsat er til stede.
Jeg håber meget, at disse regelændringer vil være med til at lette sagsbehandlingsprocedurerne for både kommuner og borgere, og selvfølgelig også for borgere med demens.
Hvis jeg her til sidst skal samle lidt op, er det altså regeringens holdning, at ansvaret for tilrettelæggelsen af sagsbehandlingen er bedst tjent med at blive fastholdt ude i kommunerne, men fra centralt hold skal vi naturligvis understøtte, at kommunerne gør sagsbehandlingen så enkel, forståelig, overskuelig og gennemsigtig som overhovedet muligt for den enkelte borger.
Derfor bliver der også løbende udviklet redskaber, som skal medvirke til at sikre en bedre og mere sammenhængende sagsbehandling, ligesom der også bliver gennemført lettelser i sagsbehandlingsprocedurerne på specifikke områder.
Men ud over det vil regeringen også drøfte med KL, hvordan man kan øge kommunernes opmærksomhed generelt på at sikre en bedre og enklere og mere sammenhængende sagsbehandling.