Holger K. Nielsen (SF), 2019-04-25:
Tak for debatten, og også tak for de pæne ord, som er faldet i forhold til mig.
Det er jeg da glad for.
Nu har jeg siddet her i mange år, og det er jo ikke så tit, man får så mange pæne ord.
Jeg tror næsten, jeg har fået flere pæne ord nu end i de første 34 år, jeg har siddet her!
Så det skal man jo ikke kimse af.
Og det er meget bevidst, at det handler om det her, fordi forsvarspolitik, udenrigspolitik og sikkerhedspolitik har spillet en stor rolle i den måde, jeg har lavet politik på.
Og i og med at det her i høj grad er udledt af Irakkrigen, har det jo også den sammenhæng, at deltagelse i Irakkrigen er en af de mest fundamentale beslutninger, der er truffet her i Folketinget i min tid herinde.
Som jeg har sagt tidligere, var det en epokegørende beslutning, der blev truffet her i Folketinget, da vi besluttede at føre det, Anders Fogh Rasmussen kaldte aktivistisk udenrigspolitik.
Det betød i virkeligheden militaristisk udenrigspolitik, og i de efterfølgende år blev dansk udenrigspolitik enormt militaristisk.
Den var aktivistisk før Anders Fogh Rasmussen; den var også aktivistisk i 1990'erne, i 1980'erne, i 1970'erne.
Danmark har sådan set altid ført en aktivistisk udenrigspolitik.
Den nye dimension er så, at krigsdeltagelsen kommer ind og på en meget, meget markant måde – ikke at vi ikke har deltaget i krige før, for det gjorde vi jo også i 1990'erne under Poul Nyrup Rasmussen, og det er også noget, som bliver behandlet af historikerne på en, synes jeg, ganske udmærket måde.
Men det var det enormt snævre flertal i 2003, som jeg tror gjorde stort indtryk på os.
Vi havde en lang debat; vi stod her hele dagen under tredjebehandlingen og gjorde gang på gang markant opmærksom på – det var SF, det var Enhedslisten, det var Det Radikale Venstre, og det var Socialdemokraterne – at det var uholdbart, at statsministeren ville bruge det her lille flertal.
Det var helt uholdbart – uholdbart, fordi de danske soldater har krav på at have et bredt flertal bag sig.
Vi sendte dem ud, og vi vidste ikke dengang, hvor voldsomt det ville blive.
Vi var nogle, der advarede imod det og sagde: Vi er ret sikre på, at der vil komme soldater hjem i ligposer.
Det var ikke alle, der var helt opmærksomme på, at det kunne blive konsekvensen af det.
Men det blev jo konsekvensen af det.
Og det blev jo konsekvensen, at man fik skabt et kaos i Irak og hele Mellemøsten, og at det derfor var aldeles forkert, at man brugte det her meget snævre flertal.
Jeg har sagt det til catalonierne, og jeg har sagt det til færingerne.
Jeg har sagt: Det går ikke, at I forsøger at løsrive jer med et lille flertal.
Jeg har sagt til briterne, til brexitfolk: Hvis I vil ud, er I nødt til at få et bredt flertal bag den beslutning, som skal træffes, den aftale, der skal laves.
Og det er jo så fejlen, at man ikke har gjort det i Storbritannien.
Det var, som jeg sagde tidligere, mit eget udgangspunkt efter folkeafstemningen i 1992, at vi ikke kunne køre en benhård linje igennem med så lille et flertal, som tilfældet var dér – det ville splitte befolkningen fuldstændig mange år fremover.
Det går bare ikke, og derfor er man nødt til at tænke i brede flertal.
Jeg ved godt, at man forsøger at få brede flertal, når vi skal have militæroperationer, og al respekt for det – det er godt nok.
Men det er jo netop for at forhindre den situation, der var i 2003, hvor Anders Fogh Rasmussen var fuldstændig ligeglad.
Det er jo det, som fremgår af krigsundersøgelsen: Anders Fogh Rasmussen ville med USA i krig i Irak for enhver pris.
Han var fuldstændig ligeglad med konsekvenserne af det, fuldstændig ligeglad med, om der var et FN-mandat; han ville bare med.
Og det ville han på et tidligt tidspunkt – på et tidligt tidspunkt.