Finn Sørensen (EL), 2018-11-09:
Tak, og vi lader os selvfølgelig gerne fortsat misbruge til konstruktivt modspil til regeringens politikudvikling.
Det er der vist også i allerhøjeste grad brug for.
Jeg vil bare gerne takke for en god debat.
Nu har vi jo diskuteret det her siden 2013.
Det var en af mine første store opgaver, vil jeg sige, på det tidspunkt som socialordfører at engagere mig i det her, og det var ikke rart.
For jeg oplevede en total afvisning fra forligspartiernes side og fra den daværende beskæftigelsesministers side, når vi påpegede de mange faldgruber og mulige negative virkninger, der lå i det oplæg, som senere blev til reformen af førtidspension og fleksjob.
Det har været op ad bakke – det må jeg sige – og mange gange også lidt fortvivlende, fordi man jo samtidig fik henvendelser fra en masse mennesker, der ikke anede deres gode råd, da de læste det oplæg, som fru Mette Frederiksen kom med, og det blev jo kun værre, da de så så den endelig vedtagelse af loven.
Der må jeg jo bare sige, at jeg vil glæde mig over, at debatklimaet omkring det her har ændret sig.
Der er jo stille og roligt blevet mere lydhørhed over for kritikpunkter af de åbenlyse fejl og svagheder, der har været i den reform – efter vores opfattelse – hele vejen igennem.
Og jeg vil gerne takke de mange organisationer uden for Folketinget, som har engageret sig i den her debat fra starten af, de mange handicaporganisationer og fagforeninger, der fra starten af advarede og kritiserede, og som har holdt ved i diskussionen.
For hele det her forløb viser jo, at hvis man holder ved, er det også muligt at ændre debatklimaet, og det er jo den første betingelse for overhovedet at få foretaget nogle ændringer til gavn for de mennesker, som det drejer sig om.
Derfor er jeg jo også glad for, at vi har en helt anden tone omkring det her, end vi havde, da vi diskuterede det med folkepensionsalderen.
Men lur mig, om ikke det kommer til at gå på samme måde, efterhånden som den lovgivning, man havde der, bliver tryktestet i virkeligheden.
For det er jo det, der er sket her: Reformen er blevet tryktestet i virkeligheden med det resultat, at den ikke bestod testen, og nu er vi så inde i en spændende proces om, hvordan vi kan forbedre den.
Jeg håber selvfølgelig det bedste.
Jeg er jo lidt bekymret over især svarene her fra talerstolen fra Venstres hr. Hans Andersen og fru Laura Lindahl, men vi må jo presse på det bedste, vi kan, fra den position, vi har.
Jeg vil så sige nogle få bemærkninger mere om de her krav fra de her organisationer, som forligspartierne jo så kan tage med eller lade være.
For det første er der det her forslag om, at hvis arbejdsevnen er nedsat til 7 timer eller derunder, skal borgeren frit kunne vælge mellem førtidspension, ressourceforløb eller fleksjob.
Hvad er nu det for noget at lade borgerne vælge frit?
Det her handler om at beskytte de allermest udsatte.
Det er jo dem, der er blevet ramt så hårdt af den her reform, og hvis ikke vi giver dem et sådant instrument, frygter jeg jo, at de med de øvrige ting, der står i loven, fortsat vil komme til at lide den kranke skæbne, som mange af dem har lidt.
Så er der de andre krav, og det tror jeg egentlig giver nogenlunde sig selv.
De er jo meget kontante.
De handler om, at man skal have en ordentlig forsørgelse, de handler om, at man skal have ret til at tage sin fagforening med til at forhandle, sådan som man havde det, før den her reform blev lavet.
Det er først, når man indleder en sag om førtidspension, at loven hele tiden har rummet en tidsfrist for, hvornår det skulle være afsluttet.
Men hele det langvarige, mørke limbo, vil jeg kalde det, som ligger, fra det øjeblik man går ned på kommunen og siger, at man ikke kan arbejde på grund af sygdom, kroniske lidelser, whatever, og så til, at der kommer en afklaring af borgeren, er jo et helvede, der er opstået der, som bl.a. medfører, at mennesker er på kontanthjælp i årevis, syge mennesker og mennesker med handicap.
Det er en del af den her diskussion, at vi får indført nogle klare tidsfrister i sagsbehandlingen, og at vi får indført noget, som socialrådgiverne kalder en afklaringsgaranti, som jeg ved at FOA arbejder med, altså at der skal være en maks.-grænse for, hvor lang tid det må tage, førend man har afklaret en syg kontanthjælpsmodtager, i forhold til hvordan vedkommende kommer videre i sit liv.
Det tror jeg er fantastisk vigtigt.
Jeg ser frem til det videre forløb.