Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2021-12-10:
Tak for det.
Og tak til Venstre, Dansk Folkeparti, Konservative, Nye Borgerlige og Liberal Alliance for at fremsætte beslutningsforslag om at opdatere sikkerhedsberedskabsplanerne og udarbejde læringsforløb om Muhammedkrisen til brug i undervisningen i folkeskolen.
Det er jo langtfra første gang, vi debatterer det her emne.
Debatten blussede op efter det forfærdelige mord på den franske lærer Samuel Paty som en reaktion på, at han havde vist Muhammedtegningerne i sin undervisning.
Og regeringens holdning skal stå soleklart: Vi hverken kan eller vil acceptere, at ekstremister bruger vold eller trusler til at forsøge at begrænse vores ytringsfrihed.
Vi skal ikke censurere os selv, ligegyldigt om det er i avisernes spalter, i Folketinget eller i undervisningen eller andre steder.
Ingen, og jo mindst af alt udemokratiske ekstremister, har ret til at bestemme, hvad man må sige i et frit land.
Derfor har regeringen sammen med et flertal i Folketinget aftalt at fordoble straffen for trusler, der har baggrund i forurettedes lovlige ytringer i den offentlige debat eller i øvrigt har til formål at forhindre forurettede i at gøre brug af sin ytringsfrihed i den offentlige debat.
Ytringsfrihed er fundamentet i et demokratisk samfund, og derfor skal vi værne om den med hele vores styrke.
Og med den her fordobling af straffen mener jeg også at vi sender et helt utvetydigt signal om, at vi vil tage demokratiets og retssystemets hårdeste værktøjer i anvendelse i forbindelse med forbrydelser af den her karakter.
I forhold til de hårdeste redskaber, når man taler om straf, kan man sige, at det er den ene vej at gå, og at den anden vej at gå jo så er der, hvor man taler om selvcensur, og det er langt mere kompliceret.
Så der, hvor der er en konkret trussel, er det op til vores politi og vores retssystem.
Men der, hvor der ikke er en konkret trussel, men hvor der er en følelse af en konkret trussel, som jo også er reel, er det langt sværere, i forhold til hvordan vi skal få fat om det og gribe om løsningerne på det.
Ytringsfrihed betyder ikke, at man kan forlange, at andre siger det, man gerne vil have dem til at sige.
Og jeg tror, at Folketingets partier skal og bør have lejlighed til en grundig, grundig drøftelse af præcis den udfordring, og derfor vil justitsministeren i det nye år indkalde til drøftelser om, hvordan vi håndterer den svære del af det, nemlig selvcensuren, hvis man kan sige det sådan.
Og det er jo ikke for at negligere, at der også er hårde forhandlinger omkring straf; det er der bestemt.
Men der, hvor vi har med politi og strafferamme at gøre, kan vi lettere pege på nogle redskaber, og vi har også gjort det ved at sige, at vi går ind og fordobler straffen.
Men hvordan kommer vi selvcensuren til livs?
Det er et rigtig svært spørgsmål, men jo ikke desto mindre et, vi skal have fat om.
Jeg er sikker på – jeg håber i hvert fald på det – at forslagsstillerne støtter op om, at partierne tager en ordentlig og grundig drøftelse af den udfordring.
Selv om der er enighed om, at selvcensur er et problem, der skal løses, så fortæller debatten mig også, at der er nogle grundlæggende uenigheder om vejen derhen.
Men jeg håber, at vi kan få alle de forskellige forslag til veje, vi nu engang har, ind på bordet og få en grundig drøftelse af det.
For mig er det fuldstændig afgørende, at vi støtter op om lærernes frihed, selvfølgelig under skolebestyrelsens ansvar, til selv at vælge de undervisningsmaterialer og emner, der egner sig bedst til elevgruppen
Det har altid været en del af den danske skoletradition, at det er den lærer, der har et indgående kendskab til elevgruppen, som tager stilling til, hvilket undervisningsmateriale der skal anvendes.
Jeg mener, man skal passe enormt meget på med at indføre regler, som har til hensigt at støtte op om lærernes metodefrihed, men som man så samtidig begrænser.
Det vil sige, at vi jo skal finde en vej igennem den her type problemer, hvor vi får taget højde for, hvad det er for nogle hjørner, vi får skåret af vores egen frihed i ønsket om at bevare eller udbygge en anden frihedsgrad, og de ting skal i hvert fald vejes op mod hinanden.
Den danske skoletradition er jo funderet på en metodefrihed, som lærerne har haft siden 1814, og det synes jeg jo er en frihed, vi skal stå vagt om.
Og derfor er det ikke så simpelt, at man bare kan sige: Hvorfor beslutter vi ikke bare, at man skal undervise i dit, dut og dat?
Ja, det gør vi ikke, fordi der faktisk ligger en meget høj grad af frihed i, at man ikke centralt fra staten bestemmer, hvad der skal undervises i i det enkelte klasselokale.