Victoria Velasquez (EL), 2026-01-20:
Tusind tak for ordførerens tale og også tak for ordene.
Jeg vil gerne kvittere ved også at sige mange, mange tak den anden vej, også for samarbejdet generelt set.
Når vi får det her igennem, bliver det historisk, men vi er slet ikke i mål.
Det er nødvendige skridt, og det er i den rigtige retning, men der er så meget mere, vi skal gøre, både for dem, som har oplevet ting, de ikke skulle have oplevet, men også for de børn og unge, som har brug for al vores opbakning og støtte her og nu.
Tak, formand.
Tusind, tusind tak for den flotte behandling af beslutningsforslaget, der har været her i Folketingssalen, men jo allermest i forhold til de børn og unges rettigheder, værdighed og tryghed, både for dem, som er blevet voksne i dag, men jo også dem, som står midt i det nu.
Det er så vigtigt, så det vil jeg gerne sige tusind, tusind tak for.
For det handler om, at vi har med børn og unge at gøre, som ikke har bedt om at skulle være i den situation, som de har været i, og som jo om nogen har haft så afgørende brug for, at nogen har passet på dem og har stået på deres side, og så oplevet et svigt.
Og det, at man så fra statens side af har haft forældelsesfrister på området, er der, hvor man på en eller anden måde oplever, at nu svigter staten en en gang til.
Det er det, som vi simpelt hen skal ændre nu.
Det, vi har set i dag, er et løfte om, at det skal gøres bedre.
Det, vi har set i dag, er et løfte om, at vi nu skal have set reelt og endeligt på forældelsesfristen i forhold til børn og unge, som har været udsat for svigt fra myndighederne.
Det handler om arkivloven, for det er jo svært at løfte en bevisbyrde, hvis man ikke har nogen beviser at have med sig.
Men det handler også om noget andet, som er fuldstændig afgørende, og som ingen penge i verden kan betale for, og det er retten til ens egen historie og faktisk at vide og forstå, hvad det er, der er sket, og så er det også at få støtte til netop det.
Det handler om, at først er man som barn blevet udsat for en eller anden form for svigt, der har gjort, at der har været en årsag til, at staten har villet gribe ind.
Der har staten jo gjort det med et løfte, et løfte om, at nu bliver det endnu bedre, at nu er der nogen, der kommer til at passe på dig, og at nu tager staten over.
Men der har alt for mange børn oplevet, at det løfte ikke er blevet holdt, og at de så er blevet svigtet igen, men at den her gang var det systemet, der skulle have hjulpet dem, som lovede dem det, og som skulle være deres sikkerhedsnet, der svigtede.
Og så mange år senere, når det barn og den unge er blevet voksne, når der endelig er overskud til at forstå sin barndom, til at stille spørgsmål og til at sætte ord på det, der har gjort ondt, møder man netop det svigt endnu en gang, og det er forældelsesfristen.
Det er et juridisk punktum sat af den samme stat, som faktisk havde lovet en beskyttelse.
I dag har vi altså et system, hvor mennesker, der som børn og unge var under statens ansvar, som voksne kan få at vide, at ja, der kan være begået fejl, men at tiden er løbet fra dit krav, og det er her, vi mener vi skylder et ærligt svar.
Hvorfor er det barnet, der skal bære konsekvensen af statens svigt, mens staten kan gemme sig bag tiden?
Når staten fjerner et barn, sker det med den klare begrundelse, at staten kunne gøre det bedre, at staten kunne beskytte barnet bedre, at staten kunne varetage barnets tarv bedre, men hvis staten ikke gør det, hvis barnet udsættes for omsorgssvigt, overgreb eller alvorlige systemfejl, mens staten har haft magten og har haft ansvaret, hvorfor er det så barnet, som som voksen skal kæmpe for adgangen til retfærdighed?
Hvorfor er det så staten, der har magten, dokumenterne og tidsfristerne, mens barnet har arrene, mens det er barnet, der betaler prisen?
Derfor er det her ikke bare et juridisk teknikalitetsspørgsmål.
Det her er et spørgsmål om retfærdighed, og det er derfor, vi har været sammen om at fremsætte det her beslutningsforslag.
Det er også det, der er så vigtigt i, at vi nu samles alle partier i Folketinget om at gøre det ordentligt.
For det her problem er ikke nyt, det er ikke skjult, og det er ikke enkeltstående hændelser.
I årevis har vi set beretninger, dokumentation og vidnesbyrd, der fortæller den samme historie igen og igen: at børn under statens ansvar er blevet svigtet.
Der er så mange ting, som folk, selv om det er tabubelagt eller opleves som skamfuldt, selv om det ikke skulle være det, men det er det alligevel blevet oplevet som, alligevel er stået frem om.
Det er så vigtigt.