Rosa Lund (EL), 2021-01-12:
I Danmark er balancen mellem den lovgivende magt, Folketinget, og den udøvende magt, regeringen, desværre meget skæv.
Det er jo lidt skævt.
Hvis vi f.eks. spørger en minister, om ministerens lovforslag er i overensstemmelse med grundloven, får vi sjovt nok altid det svar, at det er det – at det er det da helt naturligt.
Hvis vi spørger en minister, om ministerens lovgivning er i overensstemmelse med menneskerettighederne, får vi det svar, at det er den.
Og med Københavnererklæringen, som jo blev lavet for nogle år siden, er vores mulighed for at få en såkaldt second opinion fra Strasbourg faktisk også blevet svækket.
Det er jo noget, Dansk Folkeparti har støttet meget varmt op om, og derfor bliver jeg virkelig glad, når jeg ser, at hr. Morten Messerschmidt og fru Pia Kjærsgaard alligevel ønsker sig andre vurderinger, for vi har jo desværre fået svækket muligheden for at få andre vurderinger fra Menneskerettighedsdomstolen ved Københavnererklæringen.
Det er ærgerligt, men det ændrer jo ikke på, at det her er rigtig godt.
Altså, når man skal rejse en sag ved Menneskerettighedsdomstolen, går der jo simpelt hen ekstremt lang tid, før vi finder ud af, om den danske lovgivning i virkeligheden var i strid med menneskerettighederne.
Det kan jo være svært at blive klog på, hvor juraen holder op, og hvor politikken begynder.
Eller sagt på en anden måde: Kan jeg som folketingsmedlem for et parti uden for regeringen stole på, at den forfatningsretlige og juridiske vurdering, jeg modtager i ministersvar på et udvalgsspørgsmål, er hundrede procent nøgtern, fuldstændig fyldestgørende og på ingen måde farvet af regeringens politiske dagsorden?
Jeg ved godt, at vi har et neutralt embedsværk i Danmark, og det er jeg rigtig glad for vi har, men det ændrer jo sådan set ikke på, at når en minister eller en regering giver embedsværket en opgave, er det jo med et opdrag.
Altså, så ligger der jo en bestemt opgave, der skal løses.
Så det er sådan set ikke for at betvivle, at embedsværket, det embedsværk, vi har i Danmark, gør det rigtig godt; det er mere et spørgsmål om, at vi har lavet en skæv balance mellem regeringens muskler og folketingsmedlemmernes muskler.
Parlamenterne i vores nabolande Sverige og Tyskland er jo anderledes godt rustede i forhold til at få uafhængige juridiske vurderinger, der i nogle sager kan bruges som skyts mod netop de siddende regeringer, som det jo er vores opgave at kontrollere.
Parlamenterne har store selvstændige afdelinger, hvor parlamentarikere kan få udarbejdet juridiske vurderinger, der kan bruges i parlamentet og i offentligheden.
Det er vurderinger, der i mange tilfælde udfordrer og måske endda strider imod vurderinger fra regeringens egne jurister.
I Tyskland har man en forfatningsdomstol, og i Sverige har man, som det også nævnes i bemærkningerne til det beslutningsforslag, som vi har nævnt en del gange nu i dag, det her lovråd.
Vi har jo brug for juridisk rådgivning i Folketinget, og jeg synes jo faktisk – og det er sjældent, at jeg siger det – at hr. Morten Messerschmidt har ret, når han siger, at der nok særlig i år har været brug for at diskutere, hvor vi står i forhold til embedsværkets ansvar i forhold til grundloven, og hvor vi står i forhold til embedsværkets ansvar i forhold til ministre, og ikke mindst hvor vi står i forhold til regeringens ansvar over for embedsværket og regeringens ansvar over for Folketinget.
Derfor synes jeg, det kun er fornuftigt, at vi begynder at arbejde med at give Folketinget nogle flere muskler på det her område, og jeg synes faktisk, at vi de sidste par år, altså ikke bare i 2020, men de sidste par år, har set, at det har været nødvendigt.
Det er ikke kun et spørgsmål om menneskerettigheder; det er jo også et spørgsmål om, hvem der har ret i forhold til en fortolkning af loven: Folketinget eller regeringen?
Derfor er jeg meget glad for, at det lykkedes at skabe så stor opbakning til at arbejde videre med at se på, hvordan et sådant forfatningsråd kunne se ud.