Trine Pertou Mach (EL), 2025-06-11:
Tak for det.
Der er et berømt digt af den palæstinensiske forfatter Refaat Alareer, som er en af de mange tusind palæstinensere i Gaza, der er blevet dræbt af israelske bombardementer.
Det berømte digt hedder: »If I Must Die«, altså hvis jeg må dø.
Det starter med: Hvis jeg må dø, så må du leve for at fortælle min historie.
Det er altså historien om et palæstinensisk folk.
Det er mennesker, som vil leve og have børn, der sætter drager op og lever liv i frihed og tryghed, som alle andre mennesker på den her klode vil.
Jeg starter med det for at sige, at det, vi taler om her, jo ikke bare er en politisk slåskamp, men handler om mennesker af kød og blod, som er blevet udsat for nogle krigsforbrydelser i et omfang, vi igennem mange, mange år ikke har kendt magen til.
Palæstinensere er ikke bare et tal.
De er mennesker som os selv.
Det her beslutningsforslag er jo et udslag af et borgerforslag, altså et udslag af et folkeligt engagement i det, som for Enhedslisten har været en meget vigtig mærkesag, nemlig at vi fra dansk side hverken skal eksportere militært udstyr til Israel eller købe militært udstyr fra Israel.
Det er et udslag af et folkeligt engagement i sagen om våbenhvile i Gaza, om stop for krigsforbrydelserne, om ophævelse af blokaden og om at stoppe med at bruge sult som et våben mod mennesker, fordi de tilfældigvis er født på den plet på jordkloden, og fordi de er det folk, de er, nemlig palæstinensere.
Der har i Danmark været manifestationer af dette, støttearrangementer, ikkeroyale løb og koncerter.
Ude i verden er der det samme.
Der er nødhjælpsbåde, der sejler ned for at ville bryde blokaden.
De bliver hånet, spottet og latterliggjort, ja ja, men de gør det, fordi de tror på det, de gør.
Det er mennesker, som i virkeligheden tager over, fordi de ikke synes, at deres beslutningstagere leverer det, der skal til, og det giver midt i alt det her frygtelige, katastrofale noget i virkeligheden et stort håb.
Det her, vi diskuterer nu, er jo lige præcis et udslag af et folkeligt engagement.
Det er mennesker, der har skrevet under på et borgerforslag, som så er blevet til det her beslutningsforslag.
Efterhånden mangler vi simpelt hen ord til at beskrive de helt ufattelig voldsomme og brutale krigsforbrydelser, som Israel begår mod Gazas civilbefolkning.
Vi har talt om det utrolig mange gange i det her folketingsår og i det forgangne, men der er stadig væk en næsten fuld værktøjskasse for, hvordan man kan gøre noget for at bidrage til at stoppe dem.
Et af de vigtigste våben, som Israel har til sine massakrer på de uskyldige palæstinensere, er jo de frygtede F-35-kampfly.
Dem eksporterer Danmark til, både direkte og indirekte.
Den direkte eksport foregår fra et F-35-reservedelslager på flyvestation Skrydstrup, som, hvis I husker lovforslaget, vi diskuterede lige før, er et af de steder, hvor amerikanerne nu skal have en base.
Vi ved fra Forsvarsministeriets besvarelser, at der flere gange i 2024 er sendt reservedele af sted fra lageret direkte til Israel.
Det nøjagtige antal gange har regeringen af en eller anden grund valgt at holde som fortroligt.
Når det gælder den her direkte eksport fra lageret i Skrydstrup, vælger regeringen bevidst at lukke øjnene, til trods for at der ellers er en dom, som den hollandske regering har måttet efterleve på den måde, at de har skullet stoppe den direkte F-35-eksport til Israel.
I Norge foretager myndighederne toldbehandling af udførsel af dele fra det norske F-35-lager, og Norge sender ikke dele direkte til Israel.
Et lille bidrag, Danmark kunne yde her, var at gøre det samme og stoppe vores direkte eksport til Israel.
Men ikke nok med at vi ikke stopper det, regeringen insisterer også på, at der ikke skal foretages dansk told- eller eksportkontrol ved udførsel af F-35-reservedele til Israel.