Jens Rohde (KD), 2022-05-10:
Die Einheit Europas war ein Idee von wenigen.
Sie wurde eine Hoffnung für Viele.
Sie ist heute eine Notwendigkeit für uns alle: Idéen om samlingen af Europa var en idé, der blev fostret af de få, men blev til et håb for de mange, og den er i dag en nødvendighed for os alle.
Sådan sagde den daværende tyske kansler Konrad Adenauer, da man skabte Det Europæiske Fællesskab.
Disse ord er i dag i min optik nøjagtig lige så valide, som de var dengang.
Og den her folkeafstemning, som vi nu skal til, handler efter min bedste overbevisning ikke om Danmark – den handler også om Danmark, fordi vi er en del af et fællesskab – men den handler om, hvorvidt vi ønsker, at vi begynder at tage hinanden alvorligt, som jeg sagde tidligere, som europæere og ikke bare som danskere, tyskere, polakker, hollændere, ungarere osv., altså at vi tager hinanden alvorligt som europæere, fordi vi bor på et kontinent, hvor vi deler fælles skæbne, og hvor vi arver hinandens goder, men også hinandens ulykker.
Det handler om, hvorvidt vi er i stand til og vil være i stand til solidarisk at tage et fælles ansvar for vores interesser på det europæiske kontinent, også når det handler om udenrigs- og sikkerhedspolitik og om, hvorvidt vi bliver i stand til som Europa og som fællesskab at gøre vores stemme hørbar og få indflydelse på de globale forhold, som hersker i en multipolær verden.
Det er det spørgsmål, man skal gøre op med sig selv: om man synes, at vi skal det, eller vi ikke skal.
Der findes ingen store lande i Europa.
Det kan godt være, at vi i Danmark synes, at Tyskland eller Frankrig er store lande, men i en global sammenhæng er der ingen store lande i Europa.
Derfor er vi nødt til at stå sammen.
Derfor er vi nødt til at være solidariske.
Derfor er vi nødt til at turde tale om Europa på en fælles europæisk præmis og ikke altid bare ud fra en national præmis, også når det gælder udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Det mod savner jeg.
Det er fair nok, at nejsiden, hvad enten den er fra venstrefløjen eller højrefløjen, vælger at tage den nationale præmis.
Det er fair nok, hvis man har det synspunkt.
Men jeg synes, at vi, der stemmer ja, skylder at tage en offensiv debat – ikke om, hvad vi ikke vil, fordi vi hele tiden står med hænderne oppe, når hr. Morten Messerschmidt eller hr. Peder Hvelplund siger nej.
Jeg kan også huske, da hr. Lars Løkke Rasmussen som statsminister udskrev folkeafstemning om retsforbeholdet.
Da kom det hele til at handle om, hvad Danmark ikke skulle være med – indtil solen brænder ud.
Jeg har den tro, at man ikke kan sælge en cola, hvis man starter med at sige, at den er lunken og afbruset.
Jeg tror på, at man med begejstring skal sige, hvad det er, man gerne vil være med til, hvad det er, man gerne vil udvikle.
Der bliver vi så hele tiden mødt med argumentet om, at det kompromitterer vores NATO-interesser og vores medlemskab af NATO.
Det har jeg hørt hr. Morten Messerschmidt sige rigtig mange gange.
Men sandheden er jo, at der både i 2016 og i 2018 er lavet fælles erklæringer med fælles handleplaner for samarbejdet mellem EU og NATO.
De to er jo en fuldstændig integreret del af hinanden, og den udvikling har været der siden 1993, hvor Frankrig igen blev medlem af NATO.
Vi ved alle sammen, at Charles de Gaulle i sin tid ville have Frankrig ud af NATO, fordi han så USA som sådan en magt, der ville bestemme det hele, og så skulle man have Vestunionen, som var et modstykke til NATO.