Trine Torp (SF), 2021-01-15:
Tak til Dansk Folkeparti for med den her forespørgsel at rejse en vigtig debat om, hvordan vi kan skabe større sikkerhed for medarbejdere i psykiatrien.
Det er en forespørgsel, som jo især er rejst, fordi medarbejdere konkret har kontaktet os.
Det er med den elektroniske journalføring blevet meget lettere at få adgang til sine journaloplysninger end før, hvor man skulle søge aktindsigt, og det er samtidig blevet nemmere at finde hinanden og opsøge hinanden på sociale medier, specielt hvis man har et særligt efternavn.
Vi ser medarbejdere, der hænges ud og chikaneres på sociale medier, hvor der kan være en meget rå og truende tone.
Det har gjort problemstillingen endnu mere aktuel og udbredt.
Det er samtidig en debat fyldt med dilemmaer.
På den ene side skal medarbejdere være trygge både på arbejdspladsen, og når de går hjem.
Det er et problem, hvis man som ansat risikerer at blive opsøgt, når man kommer hjem, og at ens familie også er udsat.
Det er simpelt hen ikke rimeligt.
Vi skal ikke acceptere vold og trusler som et vilkår for de ansatte.
Samtidig er der et hensyn til, at vi som borgere ved, hvem der har behandlet os, har skrevet om os, og har været inde i vores journaler med personfølsomme oplysninger.
Åbenheden og tilliden til, at personlige oplysninger bliver behandlet ordentligt, er vigtig.
Muligheden for at blive inddraget i egen behandling er væsentlig for tilliden til behandlingen.
Og muligheden for selv at kunne kontrollere, hvordan staten bruger vores data, har betydning for vores tillid til, at staten samler enorme data om vores meget personlige forhold på en forsvarlig måde.
I SF forstår vi godt de medarbejdere, der ønsker identifikationsnummer, for de frygter for sig selv og deres familier, og de ønsker en beskyttelse.
Men vi spørger os selv, om der ikke er andre muligheder for at løse problemet.
Der findes også borgere i somatikken, på jobcenteret og i det sociale system, som kan blive truende, hvis de føler sig uretfærdigt behandlet, ikke forstået eller er i affekt.
Vi kan godt være bekymret for, hvad det kan komme til at betyde, hvis offentligt ansatte, som har med borgere at gøre, der kan blive frustrerede, alle sammen skal have identifikationsnumre.
Man risikerer at sætte alle borgere i en kategori som potentielt farlige, og jo mere man møder borgere som potentielt farlige, jo sværere er det at opbygge den behandlingsalliance, som skal til, for at folk rent faktisk får det bedre.
Langt de fleste borgere omgås jo deres journaloplysninger med stor tillid til sundhedspersonalet.
Samtidig forhindrer det, at jeg som borger kan kontrollere, hvem der har haft adgang til mine data.
Et id-nummer kan jo ikke afkræfte en mistanke om, at min nabo, som måske er sygeplejerske, har tjekket mine sundhedsdata, fordi han eller hun havde adgang til dem.
Så det er altså dilemmafyldt.
Men en ting er helt sikkert, nemlig at vi skal være bedre til at passe på medarbejderne.
I SF er vi ikke overbeviste om, at det at indføre identifikationsnumre generelt er den rette vej til at skabe sikkerhed.
Den ligger også i ressourcerne, fagligheden, ledelsen og tilgangen, og spørgsmålet er, hvilke veje der så er.
Det er den lokale arbejdsgivers valg.
Som det før er nævnt, er det også nu blevet en mulighed i journalføringsbekendtgørelsen, som har været i høring, at en medarbejder kan lade sig registrere under f.eks. initialer frem for det fulde navn, så man ikke umiddelbart kan se det og handler i affekt.
Man kan få oplysningerne efterfølgende.
Vi vil bede ministeren om at følge op på, hvordan den mulighed bliver brugt, og hvad det kommer til at betyde for behandlingsforløb, dokumentationspraksis, behandlingsrelationerne mellem medarbejdere og patienter og ikke mindst sikkerheden for medarbejderne.
Jeg kunne godt tænke mig også at vide, hvordan den behandling og dokumentationspraksis, der er i sundhedsvæsenet, kan være med til henholdsvis at optrappe og reducere konflikter.
Målet må jo være at skabe ordentlige rammer for en behandling, som gør, at koder og anonymisering ikke er nødvendige, og det handler i høj grad om arbejdsmiljø og ledelse.
Jeg kunne godt tænke mig, at vi i højere grad adresserede ansvaret hos ledelsen, når borgere har en oplevelse af, at den behandling, de får, ikke imødekommer deres behov.
For et sikkert arbejdsmiljø er et arbejdsgiveransvar.
Det er ikke medarbejdernes eget ansvar at undgå konflikter med borgere eller beskytte sig mod trusler og vold.
Ledelsen bør have et blik for, hvordan konflikter bygger sig op og gentager sig på arbejdspladsen som helhed og specifikt i forhold til de enkelte medarbejdere, altså hvad det er for nogle arbejdsbetingelser og -situationer, som skaber grobund for, at konflikter opstår og optrappes.
Men SF bakker op om den vedtagelsestekst, som den socialdemokratiske ordfører læste op.