Pernille Vermund (LA), 2024-04-30:
At være pårørende og at have pårørende er en gave.
Det er et udtryk for, at man er noget for nogen, at nogen er noget for en, at man betyder noget.
Vi er her så kort tid.
Den barske sandhed er, at de fleste af os er glemt om få generationer.
Men i den korte tid, vi har, er vi alle noget for nogen.
Vi er børn, søskende, måske forældre.
Vi er ægtefæller, kolleger eller naboer.
Vi har mennesker tæt på, som vi betyder noget for, og som betyder noget for os.
Den frivillige forpligtelse, der ligger i at være noget for nogen, skaber værdi og mening i tilværelsen.
Men i dagens Danmark er det ikke altid let at være noget for nogen.
Staten har påtaget sig mange af de opgaver, som før hørte familierne og civilsamfundet til.
Det øger omfordelingen og presser skattetrykket op.
I Danmark har almindelige familier ofte svært ved at leve af én indkomst.
Det er derfor de færreste, der har råd til at gå hjemme for at hjælpe de ældre i familien, og de færreste forældre, der har råd til at passe deres egne små børn selv.
En ny undersøgelse viser, at danske børnefamilier har en af de højeste samlede arbejdstider i Europa.
Faktisk er Danmark et af de få lande, hvor det stort set ikke påvirker familiens arbejdstid at få børn.
Vi deponerer en stor del af vores sociale ansvar i vores skattebillet og forsøger at leve med de personlige afsavn, det medfører.
For mange er det afsavn, som man affinder sig med.
Men for forældre til børn og unge med særlige behov eller som pårørende til syge eller plejekrævende voksne gør det ofte tilværelsen endnu sværere, at økonomien tvinger os væk fra hinanden, at tiden til de nære relationer bliver begrænset.
Vi har indrettet os sådan, fordi velfærdsstaten skulle overtage omsorgen og plejen af syge, udsatte eller nedslidte.
Men det sker alt for ofte, at systemet svigter, at man skal være stærk eller have stærke pårørende for at få den hjælp, man er berettiget til.
Og det er heller ikke sjældent, at vores forventninger til velfærdsstaten overgår de ydelser, som systemet kan levere.
For uanset hvor mange penge vi afsætter, og uanset hvor dygtige medarbejdere der ansættes, vil velfærdsstaten aldrig kunne erstatte den kærlighed og de nære bånd, vi har til hinanden.
Vi har med andre ord indrettet et system, der tvinger os væk fra hinanden og opsluger en stor del af vores løn uden at levere den hjælp, pleje og omsorg, som vi forventer.
De mange sager, der ender med omgørelser i Ankestyrelsen, taler deres eget tydelige sprog.
Det er tid til at gå en anden vej: fra velfærdsstat til velfærdssamfund; fra forestillingen om, at flere penge løser alle problemer i det offentlige, til et større fokus på, hvordan vi kan øge kvaliteten for de penge, der afsættes; og fra troen på, at vi kan deponere vores sociale ansvar i en skattebillet, til erkendelsen af, at vi som mennesker har et personligt ansvar for vores nære, som staten hverken kan eller skal påtage sig.
Det ansvar skal vi have friheden og tiden til at påtage os selv.
Personligt har jeg oplevet, hvordan min egen far var ved min mors side under mange års sygdom.
Han insisterede på at have hende boende hjemme så længe, at min søster og jeg til sidst var bekymrede for, om han selv ville blive syg.
Og da han endelig gik med til at flytte min mor på plejehjem, besøgte han hende hver eneste dag.
De kørte ture sammen, kiggede på landskabet og spiste frokost på den samme lille restaurant med udsigt over havet.
Min far var hos min mor hver dag, indtil sygdommen i sommer tog de sidste kræfter fra hende.
Og ja, det sled på ham.
Det så vi undervejs; det mærker jeg nu.
Men jeg er ikke i tvivl om, at de år var nogle af de mest meningsfulde i min fars tilværelse, og at han ikke ville have ønsket at gøre det anderledes.
Sådan er det at være pårørende.
Sådan er det at være noget for nogen, at forpligte sig.
I en tid, hvor stadig flere lever alene og lider af ensomhed, bør vi minde hinanden om, at det at have og tage ansvar for mere end sig selv er en vigtig og værdifuld byrde i livet.
Vores sociale velfærdssystem skal være det sikkerhedsnet, der foldes ud, når vi ikke kan klare os selv, og her er masser af plads til forbedring, også i forhold til inddragelse og støtte til pårørende.
Den bedste støtte, vi kan give pårørende, er at sikre kvalitet, gennemsigtighed og fleksibilitet i velfærden.
Men systemet hverken kan eller skal tage den nære og forpligtende del af livet fra os.
Det ansvar skal vi have bedre tid og mere frihed til at påtage os selv.
Tak for ordet.