Morten Messerschmidt (DF), 2021-01-26:
Tak, formand.
Historien er vigtig, fordi den godt nok kan være genstand for debat og uenighed, men dog alligevel er noget, der binder os sammen.
Det, som den ene kan være stolt af, bliver den anden forarget over, og ingen af delene er hverken rigtig eller forkert.
Det, der er forkert, er, hvis den forargede tvinger sin forargelse ned over den stolte og benovede, for så bliver det, der skulle binde os sammen på tværs af uenigheder og enigheder, totalitært.
Derfor duer det ikke, at man i en kåbe af at være kunstner totalitært forgriber sig på vores historie.
Det duer ikke, at man bruger hærværk, destruktion, som kunst, fordi man så kalder det en rematerialisering.
Hele den idé er grundlæggende skadelig for vores samfund, men desværre er det også en idé, der jo er under voldsom udbredelse.
Vi ser rundtomkring i brede dele af akademia, af kulturlivet, af medielivet osv.
det, som hr. Henrik Dahl nævnte med et udenlandsk udtryk, et engelsk udtryk, nemlig woke – et forsøg på at sætte spørgsmålstegn ved hele den måde, vores samfund er indrettet på.
Det må man gerne, og det skal man også gøre i kunsten – det var det, Michelangelo gjorde, som Leonardo da Vinci gjorde, og det var det, som Bjørn Nørgaard gjorde – men ikke ved at destruere og gøre sig til dommer over andre folks forståelse af livet, kunsten og tilværelsen; men ved at provokere for at få andre folk til at tænke nye tanker.
Der er en klar grænse for, hvad der således er kunst, og hvad der er hærværk.
Og selvfølgelig kan hærværk ikke være kunst og slet ikke på vores alle sammens kongelige kunstakademi – uanset hvor forarget man så måtte være over, hvad der er begået under Frederik V, Christian VIII eller Harald Blåtand.
Den historie kan vi diskutere, men vi kan ikke gøre os til herre over, hvad andre skal mene.
Derfor er det rart, at kulturministeren nu giver os tilsagn om, at man vil gentænke organiseringen i hele kulturlivet, i hvert fald de dele, som ministeren er inde på.
Men vi mener også i Dansk Folkeparti, at der skal være en strammere styring, og derfor vil det netop give mening, når man laver en bestyrelse på Kunstakademiet, at skele til den måde, som f.eks. Danmarks Radios ledelse er indrettet på.
Her er netop en del af bestyrelsesmedlemmerne udpeget af de politiske partier, og det er ikke et brud på armslængdeprincippet, for det gøres jo med åben pande.
Det vil ikke forarge eller forundre nogen, at den, der bliver udpeget af Enhedslisten, formodentlig har et synspunkt, der er anderledes end hos den, der udpeges af Dansk Folkeparti.
Det vil tværtimod gøre, at debatten om kulturen og kunsten kan leve og ånde frit, fuldstændig som den jo gør i Danmarks Radio, hvor det fungerer gnidningsfrit.
Der er dog også andre ting, man burde overveje, hvis man ønsker at få luftet ud i den hørm af identitetspolitisk socialisme, som vi jo ser på Kunstakademiet og i brede kredse af kulturlivet.
Der er grund til at spørge, om det måske er et geografisk problem, vi oplever.
Enighed gør som bekendt dum, og hvis man i sin ensomme identitetspolitiske verden alene tulrer rundt på Østerbro og sipper caffe latte med folk, der deler synspunkter med en om kolonitid, strukturel racisme osv., så er der ikke meget, der taler for, at man måske udvikler nye tanker.
Jeg synes, det var interessant, at den tidligere lektor ved Det Jyske Kunstakademi, hr. Christian Schmidt-Rasmussen, kaldte aktionen ved Det Kongelige Danske Kunstakademi for en »eklatant fiasko på mange niveauer« og følte decideret trang til at tage afstand fra den.
Derfor tror vi i Dansk Folkeparti, at det kunne være godt at flytte Kunstakademiet ud af København.
Det kunne være til Nakskov; det kunne være til Nykøbing Mors, hvor der er årlige kulturmøder, når vi ikke har corona; det kunne være til Skagen, hvor det smukke lys før har inspireret.
Men ud af København og blive luftet godt igennem – det tror vi at kunstnerne vil have godt af.