Sascha Faxe (ALT), 2026-02-05:
Tak for ordet, og tak for debatten indtil nu.
Beslutningen om at sende Danmark i krig uden for kongerigets territorium er blandt de tungeste beslutninger, Folketinget kan træffe.
Det talte jeg allerede om i indledningen til det her.
Det er at sende borgere i krig – borgere, der kan dø, unge mænd og kvinder.
Det er deres liv – og død – og et ansvar for uafvendelige handlinger, det her handler om.
Det er handlinger, der rækker langt, langt ind i fremtiden.
Jeg kan se, at vi har en række unge mennesker med her, og det er dem, vi taler om: Det er fremtidens soldater.
Det er ikke længere et hypotetisk spørgsmål, som det måske har været tidligere.
Det er derfor, vi synes, det var på tide, vi tog det op igen.
Krig er et meget realistisk scenarie, og det er faktisk et, vi bruger lang tid på at forberede os på i Folketinget i de her dage.
Så lad mig slå fast, at når vi taler om kvalificeret flertal, er det udelukkende i forbindelse med at sende danske soldater i angrebskrige og militære operationer uden for kongerigets territorium.
Vi taler ikke om forsvaret af kongeriget eller om selvforsvar.
Men det er altså andet, når vi bliver bedt om at gå aktivt i krig i et andet land.
Som det er blevet sagt mange gange, kræver det kun 90 mandater.
Faktisk – hvis vi ser på det her – kræver det bare regeringen og nogle af løsgængerne at kunne gøre det i dag.
En vedtagelsestekst, som det er blevet nævnt flere gange, ændrer ikke på, hvorvidt et smalt flertal helt inden for reglerne kan træffe den her beslutning.
Det er stadig væk ikke lov; det er ikke noget krav.
Det vil sige, at det kunne ændre sig, hvis man havde et lille flertal, der syntes, at der var en god idé i at opfylde nogle ting i forhold til det her.
Så det er ikke en teoretisk problemstilling, og det her er heller ikke et kræmmermarked.
Det er ikke noget, hvor vi bare giver håndslag, og så synes vi, at det fungerer.
Vi så det tydeligt – og det er blev nævnt flere gange, en del af ordførerne har været inde på det – i forbindelse med Irakkrigen, hvor vi så, hvordan vi sagde ja, hvordan Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti sagde ja til at sende soldater i krig, da USA bad os om det.
Det skete med et meget snævert flertal.
Efterfølgende har vi fundet ud af, at det skete på et uvederhæftigt grundlag.
Der er allerede blevet nævnt flere ting, så det vil jeg ikke komme nærmere ind på.
Men jeg vil sige, at vejen til helvede som bekendt er brolagt med gode intentioner, og en vedtagelsestekst er alt andet lige en intention, og nogle vil mene, at vores krigsdeltagelse i Irak for mange soldater blev et helvede.
Det kostede danske liv, og det påvirkede mange flere liv, såvel fysisk som mentalt, både for de udsendte soldater, men også for deres kære.
Jeg er også en af dem, der har oplevet konsekvenserne gennem en nær ven – både hvordan det var aktuelt at skulle leve med det snævre mandat til og bevidstheden om det snævre mandat, men også de psykiske følgevirkninger.
I dag, den 5. februar, er det præcis 2 år siden, at han valgte at gøre en ende på det mørke, han levede i.
Han begik selvmord.
Dagen var ikke tilfældigt valgt, for den dag var det præcis 5 år siden, rapporten om Irakkrigen, »Hvorfor gik Danmark i krig?«, kom.
Han havde virkelig håbet, at den rapport blev en eller anden form for løsning, der gjorde, at vi gik ind og tog et politisk ansvar og lavede en Irakkommission.
Efter 5 år kunne han ikke mere.
Det var en løbende samtale, vi havde igennem de 5 år, om, hvordan det påvirkede ham dybt og inderligt, at Danmark ikke engang ville se ind i den beslutning.
Jeg nævner ikke det her så meget, fordi jeg står her med min personlige sorg, men fordi det viser, at det er det, der kan ske, når vi ikke har et håndfast dokument om at skabe et ordentligt flertal.
Det vil sige, at han jo kunne se bagud, at han ikke havde et stort flertal i ryggen fra Folketinget, og det havde en betydning.
Samtidig ved vi jo, at de her 90 mandater svinger frem og tilbage – det ser vi igen og igen – mellem forskellige politiske konstellationer.
Det er jo egentlig ikke, om man foretrækker den ene eller den anden konstellation, men det er ikke historisk set særlig svært at samle 90 mandater om noget i Danmark.
Og det er, hvad det kræver at sende soldater i krig.
Derfor rejser det et helt grundlæggende demokratisk spørgsmål: Skal en af de alvorligste beslutninger i vores folkestyre kunne træffes på samme vilkår som helt almindelig lovgivning om, hvor vi lægger en vej, eller hvad noget skal koste?
Bør det ikke kræve et særligt flertal?
Som sagt er det ikke en ny diskussion, men det, vi skal huske, er, at verden ikke er den samme, som da Folketinget drøftede det sidst og gangen før det.
Vi ser også et andet politisk scenarie, hvor det kan ske, andre steder.