Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-04-09:
Arh, jeg tror, fru Pia Olsen Dyhr godt selv kan regne ud, hvad jeg nu svarer.
Nej, selvfølgelig er det ikke det, fordi det jo er rigtigt, at det skal ses på handling.
Jeg har haft det privilegium at være medlem af en regering i 14 ud af de sidste 18 år, og som altså har haft initiativretten, siddet for bordenden ved forhandlinger.
Der har været en kort parentes på små 4 år.
Der deltog vi også i energiaftaler, og i det spand af år har Danmark flyttet sig markant.
Vi har nu indgået en både bred og ambitiøs energiaftale med konkret tre nye havvindmølleparker.
Strøm til 800.000 danske husstande.
Vi har sat penge af til mere og har aftalt, at vi skal sætte os sammen, når vi kommer et år eller to længere frem, for der skal mere til.
Det er jo derfor, vi screener for 10 GW, altså, 10 GW svarende til 12 havvindmøllefarme rundt i det danske farvand.
Det er en helt troværdig vej til at nå det, der er vores mål, og vi har selv sat det og andre har tilsluttet sig det, nemlig at vi skal være fri af fossile brændstoffer i 2050, og vi skal nå den milepæl, at i 2030, altså om 11 år, er al elektricitet grøn.
Det er det spor, vi forfølger.
Og uanset at man ikke kan lide det, står der international respekt omkring det, og det er også baggrunden for, at FN's generalsekretær Guterres har bedt netop den danske regering om at sætte sig i spidsen for et energispor, der skal føre frem til FN's klimatopmøde i september.
Det ville man jo ikke gøre, hvis vi var kulsorte.
Nu skal jeg passe meget på, hvad jeg svarer.
Jeg står her og taler under ministeransvar, og jeg kan ikke huske det samlede statsbudget udenad, men jeg er nu ret sikker på, at vi i forhold til den finanslov, vi har aftalt – altså, når man ser på, hvor vi nettobevillingsmæssigt ligger på kulturministerens område – ligger lineært.
Men jeg tager nu alle tænkelige forbehold for rækkevidden af min paratviden, for jeg vil ikke beskyldes for at lyve.
I forhold til det med at skabe pres tror jeg egentlig, at det her er en svær diskussion.
For jeg har jo tidligere været medlem af en regering, hvor vi tænkte, at nu skulle vi fremme kulturen ved at formidle den gratis.
Så sagde vi: Nu fjerner vi entreindtægterne på nogle af de store kulturbærende institutioner, Nationalmuseet, Statens Museum for Kunst, for nu skal vi vise det, ikke?
Så går der en periode, og så kommer der faktisk nogle institutionsledere, hvis jeg ikke husker helt forkert, og siger, om de ikke kunne få genindført entreen, både for at have et kvalitetspres på sig, altså så de kunder, der kommer, er nogle, der gerne vil komme – så de borgere, der kommer, er nogle, der virkelig har valgt os til – men selvfølgelig også for at få noget økonomi.
Derfor tror jeg ikke, at der findes sådan en fast formel, hvor man bare kan veje det her af i penge og sige, at hvis der er mange penge, skaber man kultur, og er der færre penge, kommer det ikke.
Og det er ikke for at stå og idyllisere den fattige forfatter på loftet ovre i Nyhavn, der sad og skrev eventyr og sådan noget.
Men kultur udvikles jo også i modpres.
Altså, jeg tror, at det har rigtig mange dimensioner.
Men uden penge kan man selvfølgelig ingenting.
Derfor er det vores ambition, at kulturområdet ikke er et område, der skal beskæres.
Det er jo ikke det samme, som at jeg kan stå at sige til hver enkelt institution: Slap af, der kommer aldrig til at ske noget med jeres bevillinger.
For der skal også udvikles, og en gang imellem skal noget falde, for at noget nyt kan stå, ikke?