Nick Hækkerup (S), 2020-01-21:
Forslagsstillerne peger dels på, at adgangen til navneskift øger risikoen for, at en dømt begår ny kriminalitet, dels at det vil være muligt for en borger, der er blevet kontaktet af en for borgeren ukendt person, at forvisse sig om, hvorvidt den pågældende har begået grov kriminalitet, ved at følge med i medierne.
Formålet er at sikre borgernes tryghed.
Jeg tror, at det som justitsminister vel er min allerfornemste opgave – sådan har jeg det i hvert fald – at sikre borgernes tryghed.
Tryghed er en forudsætning for et godt liv.
Vi fortjener alle sammen at være trygge.
Jeg er derfor helt enig med forslagsstillerne i, at borgernes tryghed skal sikres.
Det store og svære spørgsmål er så herefter, hvordan man sikrer borgernes tryghed.
Når et beslutningsforslag som det her lander på mit bord, er der jo grund til at spørge sig selv om to ting.
Den ene er: Mener politiet, at det her kan forebygge kriminalitet eller hjælpe under en efterforskning?
Den anden er: Vil det give den enkelte borger en større tryghed i hverdagen?
Hvis vi nu starter med politiet, har Rigspolitiet oplyst, at det er cpr-nummeret og ikke navnet, der er afgørende for politiet, og man kan som bekendt ikke skifte cpr-nummer.
En navneændring, der er registreret i cpr-nummeret i et cpr-register, bliver automatisk ajourført i Kriminalregisteret, og det betyder, at politiet altid har mulighed for at slå op, om en person tidligere har begået kriminalitet, også selv om vedkommende har skiftet navn.
Et navneskift vil med andre ord ikke have betydning for politiets arbejde.
Hvad så med borgeren?
Altså, hvis man nu skal være helt ærlig, er det svært at se, hvordan et forbud mod navneskift reelt kan gøre en forskel for borgernes tryghed.
Det vil i meget vidt omfang kun være navne på kriminelle, som har været genstand for meget omfattende medieomtale, som borgerne vil kunne genkende.
Og min påstand vil være, at selv nogle af dem, der har været genstand for megen medieomtale, kan man ikke i den brede offentlighed, herunder os, der er til stede her i dag, nødvendigvis huske.
Og hvis vi skal være helt ærlige, må vi nok også indrømme, at forbuddet mod navneskift ikke forhindrer den dømte kriminelle i at præsentere sig med et andet navn, når han eller hun f.eks. kontakter nye naboer eller på anden måde kontakter andre mennesker med eller uden kriminelle hensigter.
Jeg er endt der, hvor jeg synes, at det nok nærmest skaber en falsk tryghed.
Der er dog ingen tvivl om, at en sag som den, forslagsstillerne nævner om de tre drab på ældre mennesker på Nørrebro, er dybt tragisk, og at den selvfølgelig giver anledning til, at vi som samfund spørger os selv, om der er tiltag, vi kan iværksætte, for at det ikke sker igen.
Efter min opfattelse er et forbud mod navneskift desværre ikke svaret.
Det er heller ikke et middel, som politiet har efterspurgt i forebyggelsesmæssig henseende.
Jeg mener, at det afgørende for vores tryghed bl.a. er, at vi har et tilgængeligt og effektivt politi, og at vi politikere har en vigtig opgave i at sikre, at politiet har de redskaber, som politiet har brug for for at passe på os, jævnfør den diskussion, vi lige har haft.
Det har regeringen også fokus på.
Kort tid før jul havde vi bl.a. sammen med forslagsstillerne et forslag til behandling, som vi fik vedtaget, der skal forebygge, at dømte kriminelle begår nye overgreb.
Loven giver bl.a. domstolene mulighed for at idømme seksualforbrydere et forbud mod at opholde sig bestemte steder, hvor der er fare for, at den dømte begår nye overgreb.
Det kan være bestemte idrætshaller, det kan være legepladser, det kan være svømmehaller.
Herudover kan domstolene allerede meddele forbud til dømte seksualforbrydere mod at kontakte børn.
Med loven indførte vi et styrket tilsyn med alle de her forhold.
Politiet kan derfor fremadrettet føre uanmeldt tilsyn med dømte seksualforbrydere, der har fået et forbud mod at opholde sig bestemte steder og et forbud mod at tage kontakt til børn.