Jakob Sølvhøj (EL), 2018-05-04:
Det er jo rigtig fint, at vi har en servicelov, hvor det er fastlagt, at det er muligt at tage en række ydelser med ved midlertidigt ophold i udlandet.
Det giver jo mulighed for mennesker med handicap til at holde ferie på lige fod med andre borgere, og det er naturligvis vigtigt, at den støtte og hjælp, som borgerne skal have gavn af her landet, fungerer.
Det kan ingen være uenige i, men i hele ligestillingsbegrebet ligger der jo, at der skal sikres lighed for mennesker med funktionsnedsættelse, altså at de på enhver måde kan leve på lige fod med andre borgere.
Og det vil jo altså også sige, at der bør gives mulighed for at holde ferie i udlandet for de pågældende.
Hvilke ydelser man kan tage med er jo allerede blevet nævnt af flere ordførere.
Det er en 11 stykker, som er omtalt i bekendtgørelsen, men jo altså desværre ikke i lovens § 84, hvorefter kommunerne skal tilbyde aflastning til ægtefæller, forældre eller andre nære pårørende, som passer en person med nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne.
Det er rigtig ærgerligt, at den paragraf ikke er med.
Vi har vel ikke nogen præcis dokumentation for omfanget, men jeg har forstået det sådan, også på de bemærkninger, der er til beslutningsforslaget, at det betyder, at der er en del forældre, som i kraft af det her er afskåret fra ferie.
Jeg vil sige, at en er for mange, men det kunne være interessant at få det kortlagt.
I Enhedslisten er vi helt enige med forslagsstillerne i, at det vil være rigtigt at rette op på den mangel, der er i bekendtgørelsen, så vi så hurtigt som muligt får etableret de samme muligheder for de pågældende børnefamilier, som alle andre børnefamilier har.
Man kan jo sige, at det er en enkel sag, for der ligger jo en hjemmel i lovgivningen.
Vi behøver sådan set ikke engang ændre lovgivningen, så derfor kunne det jo klares, når vi når frem til andenbehandlingen og en afstemning, for ministeren har jo lige præcis bemyndigelse i lovgivningen til at ændre på bekendtgørelsen.
Så på den måde er det jo ikke nogen vanskelig sag.
Og ja, jeg har læst svaret på spørgsmål 193, det kan jeg bekræfte over for fru Karina Adsbøl, og der står jo som allerede nævnt, at det ikke er muligt at foretage en realistisk vurdering af, hvorvidt der vil være flere eller færre offentlige udgifter forbundet med at skabe hjemmel osv.
Og vi er jo støt på det før, når vi har drøftet handicaplovgivning, at svaret på det, når vi har foreslået ændringer, hvad enten det nu har været Dansk Folkeparti eller måske på en god dag Enhedslisten, er, at vi ikke kan få ændret noget.
Altså, vi har flere gange fået det svar – og jeg husker flere eksempler på det – at man ikke rigtig kan vurdere omkostningen af det.
Og det er jo noget skidt, hvis vi lovgiver på den måde.
For jeg kan på den ene side godt forstå, at der er et behov hos en regering for at vide, hvad pokker det koster, når vi vedtager forslag i Folketinget.
Men når man ikke kan få svar på, hvad det koster, så er det på den anden side helt urimeligt, at det skal komme borgerne til skade, at vi ikke er i stand til at få et svar gennem ministeriet og styrelser på relativt banale, synes jeg, spørgsmål.
Så her må det ikke komme regeringen til gode, at man ikke kan svare på, hvad det koster.
Her må det komme borgerne til gode, og derfor støtter vi fuldt og helt det forslag, der ligger her fra Dansk Folkeparti.
Vi synes, det ville være rigtig godt, hvis vi kunne få ændret bekendtgørelsen så hurtigt som muligt, altså her ved andenbehandlingen.
Og er det ikke muligt, så håber jeg virkelig, at det svar, vi nu har fået, om, at man ikke kan vide, hvad det koster, fører til, at man nu lægger sig i selen for at finde ud af, hvad omkostningerne så er.
For de pågældende borgere kan simpelt hen ikke være tjent med, at de ikke er omfattet af bestemmelserne her.