Marie Krarup (DF), 2020-02-28:
Der er religionsfrihed i Danmark, og det er vigtigt.
Religionsfriheden er ikke ubetinget.
Den er begrænset i § 67, hvor der står, at der dog intet må læres, der strider imod sædeligheden eller den offentlige orden.
Det skal vi holde fast i.
Vi har ikke religions lighed.
Kristendommen har en særstilling i Danmark.
Danmark er et kristent land.
Der er faktisk et billede af et kristent kors i vores nationale symbol.
Så der er ingen tvivl om, at kristendommen har en særstilling, og det skal blive ved med at være sådan, bl.a. fordi den frihed, vi har her i Danmark, udspringer af den kristne tradition.
Den store indvandring fra 1980'erne og frem har jo gjort, at islam er blevet meget synlig og er meget til stede i det danske samfund.
Islam er en fuldstændig anderledes religion end kristendommen.
Den afføder en meget stor grad af ufrihed, hvor kristendommen afføder frihed.
Det er vigtigt, at vi fastholder religionsfriheden i Danmark, så selvfølgelig skal man kunne være muslim i Danmark, men det har aldrig nogen sinde været meningen, at Danmark skulle give plads til så mange muslimer, og det afføder i sig selv store problemer.
Det skulle man aldrig, aldrig nogen sinde have givet mulighed for.
Det burde man have forudset, og alle, der har det mindste kendskab til religioner, forudså det også og vidste, at dette ville give problemer.
Alligevel var der ikke nogen, der reagerede i tide.
For havde man holdt antallet af muslimer på samme niveau som antallet af jøder i Danmark, så havde det aldrig givet problemer.
Så ville man med stor lethed have haft en mindretalsreligion, som kunne have levet i frihed og ganske ubemærket.
Men i det øjeblik det altså drejer sig om så mange personer, hvoraf nogle ønsker særstilling i skoler og børnehaver og plejehjem og offentlige institutioner, så giver det en hel række problemer og sammenstød.
I den forbindelse er det bare meget vigtigt at holde fast i, at islam ikke skal have en særstilling i Danmark.
Derfor skal vi også holde meget øje med, om den islam, der bliver prædiket i de forskellige trossamfund, rent faktisk holder sig inden for grundlovens § 67.
Vi skal holde øje med, om der prædikes noget, som er imod sædeligheden og den offentlige orden, og vi skal i hvert fald ikke acceptere, at der er religiøse domstole, som dømmer i sager, som de ikke har myndighed til at dømme i, for det er det danske retssystem, der har retten til at dømme dér.
Så vi skal have meget mere opmærksomhed på de islamiske trossamfund.
Derfor ser vi positivt på det her beslutningsforslag, for vi mener ikke, at der har været tilstrækkelig opmærksomhed på de enkelte trossamfund.
Faktisk var årsagen til, at Dansk Folkeparti støttede den nye lov om anerkendelse af trossamfund, at der kom mere opmærksomhed på de enkelte trossamfund; der blev større mulighed for at holde øje med, hvad de egentlig går og laver.
Men jeg er ikke sikker på, at vi holder nok øje med, hvad der rent faktisk bliver prædiket.
Det synes jeg er en mulighed, som skal bruges i højere grad – altså at man skal håndhæve både grundloven og loven om anerkendelse af trossamfund i højere grad.
Så det er den ene ting, jeg ser man kan bruge det her beslutningsforslag til.
Den anden er, at man kan afsøge muligheden for at sige, at der er nogle religioner, som traditionelt hører til i Danmark, og som vi har kendt i mange hundrede år.
De skal selvfølgelig have lov at være her, og de kan nyde nogle særlige privilegier: selvfølgelig kristendommen med det helt store privilegium, som folkekirken har, men også de andre, der har været her i meget lang tid.
På et eller andet tidspunkt må man så sige stop, og så skal man ikke længere.
Så er der nogle, der er nytilkomne og ikke har den samme tradition og dermed den samme rettighed, og det mener jeg er en anden måde man kunne gå til det på.
Tak for ordet.