Henrik Dahl (LA), 2017-01-13:
Liberal Alliance tager selvfølgelig den forsknings- og innovationspolitiske redegørelse til efterretning.
I det år, der er gået, siden vi sidst diskuterede en forskningspolitisk redegørelse, har der været mange diskussioner om investeringsniveauet for forskning og udvikling, og det er der også i dag.
Derfor synes jeg, at det er godt at få dokumenteret, at Danmark ofrer nøjagtig det samme på forskning og udvikling, som vi hele tiden har gjort, nemlig en formue.
Den formue, der bliver afsat, kan på decimalerne være lidt større eller lidt mindre fra år til år, men en formue er altså ikke desto mindre det, der er tale om.
Det synes jeg er godt.
Forskning og udvikling er på mange forskellige måder afgørende for samfundet.
Derfor glæder det mig, at der i Folketinget er så bred tilslutning til, at lige præcis en formue er et passende niveau.
Hvad angår kapitel 2 i redegørelsen om open science, skal man tage imod nye tanker og ideer med åbent sind.
Åben adgang til videnskabelige publikationer og åben adgang til data og transparente forskningsprocedurer er nogle gode initiativer, som vi bakker op.
Den åbne tilgang til videnskabelige publikationer er dog ikke helt problemløs.
I dag formidles publikationer i meget stort omfang gennem kommercielt baserede tidsskrifter.
Hvis man gennemtvinger åbenhed rent politisk uden at have det i tankerne, risikerer man at ødelægge en sund forretning, der har fungeret i årtier, så det vil vi selvfølgelig opfordre til at man er meget opmærksom på.
Den model, der bliver lagt op til, anerkender problemstillingen og forsøger at sikre, at offentlige initiativer ikke medvirker til at ødelægge en ellers veldrevet virksomhed, der har en sund forretningsmodel, og det er positivt.
I forhold til behandlingen af videnskabelig uredelighed noterer vi med glæde i Liberal Alliance, at man er opmærksom på det forhold, at der ikke bør ske en retsliggørelse af egentlig videnskabelig uenighed.
Videnskabelige uenigheder skal og bør afgøres af det videnskabelige samfund ved hjælp af de metoder og processer, som gennem mange, mange år har vundet hævd.
Dér, hvor der er brug for andre institutioner end dem, som det videnskabelige samfund stiller til rådighed, er, når der er mistanke om egentlig svindel.
Til gengæld er det jo vigtigt – og det er også det spor, man følger nu – at man sikrer, at kontroversielle, men redelige forskere ikke risikerer at blive truet til tavshed gennem grundløse anklager for at være uredelige.
Til sidst vil jeg lige bruge lejligheden til at sige lidt om perspektiverne for dansk forskning, som rækker lidt længere end den forsknings- og innovationspolitiske redegørelse.
Jeg synes, at det også er passende.
Den økonomiske opbremsning i 2016 viste efter min opfattelse en svaghed ved globaliseringsaftalen fra 2006.
Det var en aftale, som byggede på en forudsætning, som ikke blev udtalt, men som var til stede, nemlig en forudsætning om en evig ekspansion.
Uden en vedvarende økonomisk ekspansion gik logikken i globaliseringsaftalen i stykker, fordi det i vidt omfang var en kvantitativ logik.
Der skulle flere ind på studierne, der skulle udklækkes flere, flere skulle videre og have en ph.d. eller en postdoc, og derfor blev den politiske kamp også en kvantitativ kamp.
Da der kom en ny regering i 2011, satte den måltallene op.
Det var sådan, man forsøgte at overtrumfe forgængerne.
Det, der blev forsømt under det her kvantitative regime af flere regeringer, var jo i stort omfang at diskutere kvalitet.
Hvad sker der med kvaliteten af uddannelserne, når man hæver optaget, hvad sker der med efterspørgslen efter kandidater, når man hæver udbuddet?
Det burde ikke komme som en overraskelse, men det gjorde det jo, og kan man i det hele taget skaffe kvalificerede lærerkræfter, når man hæver optaget så kraftigt?
Nogle af de problemer, jeg nævner her, tog den daværende regering hul på i 2013, da man nedsatte Kvalitetsudvalget under ledelse af Jørgen Søndergaard.
Jeg tror nok, det var inspireret af en sag om manglende kvalitet ved en uddannelse i Aalborg, som jeg selv havde rejst i Weekendavisen, men jeg skal skynde mig at sige, at jeg ikke har tænkt mig at tage æren for beslutningen.
Det var selvfølgelig den daværende forskningsminister Morten Østergaard, som skal roses for det her tiltag.
Men da Søndergaardudvalget afleverede sin rapport i 2015, var der jo en hel del kritik.
Der blev også taget nogle initiativer, som imødekom noget af kritikken.
Så tror jeg nok, at der skete det, at der simpelt hen kom et valg og almindelig forvirring, og så glemte man Søndergaardudvalget, selv om mange egentlig synes, at det var ganske udmærket.
Og der er jo i virkeligheden en ret stor enighed på det forskningspolitiske felt.
Derfor synes jeg godt – og nu nærmer jeg mig en konklusion – at man med den rettidige omhu for øje kunne tage fat på at diskutere: Kunne man på et eller andet tidspunkt, som ikke ligger alt for langt ud i fremtiden, tage hul på at diskutere, om de parter, der stod bag den første globaliseringsaftale, skulle lave en globaliseringsaftale 2.0?
Det er selvfølgelig noget, der skal forberedes meget grundigt.
Det er helt klart nogle indledende diskussioner, men hvis man kom frem til, at en sådan globaliseringsaftale 2.0 kunne være en god idé, vil jeg i hvert fald sige noget om de ting, som vi så ville spille ind til den her diskussion, som vi selvfølgelig ville gå til med åbent sind.
Jeg synes, man er nødt til at fastslå, at universiteterne er nogle samfundskritiske institutioner, som skal passe på den frie og kritiske, rationelle samtale i samfundet.
Jeg synes, man må tage nogle initiativer til at afbureaukratisere universitetssektoren, som er plaget af et forfærdeligt bureaukrati.
Jeg har i det uforpligtende forum, der hedder en tidsskriftsartikel, nævnt, at man over meget lang tid kunne overveje at lave nogle fonde, som i virkeligheden var dem, der var det økonomiske underlag under universiteterne.
Men om det kan lade sig gøre i en politisk virkelighed, ved jeg selvfølgelig ikke, det må man diskutere.
Og så bør man selvfølgelig liberalisere universiteterne, så de selv fastlægger deres studiestruktur og deres optagelseskriterier, ansættelsesstruktur, lønstruktur osv.
Det er ren fremtidsmusik, det, jeg siger.
Jeg siger det som sagt i lyset af, at globaliseringsaftale et var en rigtig god aftale, som varede i 10 år, men som havde nogle svagheder bygget ind i sig, som vi nåede frem til i 2015.
De er blevet analyseret af Søndergaardudvalget, og vi har også talt om dem i det her forum mange gange, men på baggrund af alle de her ting kunne de gamle aftaleparter måske overveje, om de i en ikke alt for fjern fremtid skulle begynde at sætte sig ned og snakke om en globaliseringsaftale 2.0.
Tak for ordet.