Rune Lund (EL), 2017-05-09:
Tak, formand, og tak til SF for at have indkaldt til debatten i dag.
Vi har jo i de seneste år oplevet en stigende magtkoncentration i Finansministeriet, og det betyder i dag, at vi oftere end tidligere ser, hvordan det ministerium dirigerer og dominerer skiftende regeringers politiske arbejde.
Man kan sige, at Finansministeriet ofte nærmest optræder som en slags kontrollant af de øvrige ministerier, og de sidder f.eks. med ved forhandlinger.
Det skyldes til dels den økonomistyring, som følger af budgetloven, som vi fra Enhedslistens side synes er forkert, for stram og lægger nogle unødvendige rammer ned over f.eks. kommunernes økonomi, men det skyldes jo også en kulturændring.
Vi har her at gøre med et problem, for det skaber jo en homogen tilgang til udviklingen af politiske udspil m.m., og det skaber sådan en slags økonomisk enhedskultur, som begrænser andre mulige synsvinkler og tilgange.
Det er tidligere blevet læst op, hvad den tidligere departementschef i Socialministeriet, som har haft fire socialministre, mens han har siddet, har sagt, nemlig at der her er et problem, og bl.a. i forbindelse med satspuljeforhandlingerne har udtalt: »Der var simpelt hen en person fra Finansministeriet, som sad og fulgte forhandlingerne og rapporterede frem og tilbage.
Vedkommende var også med, når vi sad i det relativt fortrolige rum med ministeren og ligesom skulle finde en landingsbane.
Det gjorde vi aldrig uden, at Finansministeriet var med.
Det har været dybt problematisk, at en fuldmægtig eller specialkonsulent fra Finansministeriet i realiteten har siddet og defineret, hvad der var en god socialfaglig indsats eller god integrationsindsats ovre hos os.«
Det har Jesper Zwisler udtalt, og en lignende kritik kom fra daværende kulturminister Bertel Haarder, som også mener, at Finansministeriet blander sig i meget.
Han skriver i Kristeligt Dagblad: »Det er blevet sværere at være minister, og en af årsagerne er, at Finansministeriet i dag ned i detaljen blander sig i, hvordan det enkelte ministerium bruger penge.«
Det sagde han i oktober til Kristeligt Dagblad.
Vi har også andre eksempler på det.
Vi har i øjeblikket en stor debat om SKAT.
Vi har et Finansministerium, som igennem de senere år har opfattet SKAT som en udgift.
Det har betydet, at de simpelt hen ikke har tænkt udgifter og indtægter sammen, som man ville gøre, hvis man var en økonomiafdeling i en kommune.
Der ville man se på, hvilke udgifter man havde til medarbejdere, og så ville man se på, hvor mange penge de her medarbejdere kradsede ind.
Der er ingen tvivl om, at den måde, Finansministeriet har ageret på, og den måde, som en relativt lille magtfuld gruppe af embedsmænd har kunnet sidde og dominere på, har været udslagsgivende for, hvordan også skiftende ministre har valgt at håndtere eller så at sige ikke at håndtere SKAT i forhold til den katastrofale krise, som vi ser.
Det er jo også en sag, hvor statsministeren dengang ikke var statsminister, men statsministeren var indenrigsminister og stod i spidsen for strukturreformen, som også resulterede i den skandale, som vi i dag ser i SKAT.
Vi har efterhånden også i lang tid diskuteret, hvordan Finansministeriets regnemaskine – og det er i virkeligheden der, det bliver mest alvorligt – definerer, hvad der er muligt og ikke muligt.
Det er f.eks. i forhold til den elasticitet eller beregning, der ligger til grund for en sænkning af topskatten.
Den regnemaskine, man benytter, opererer med nogle beregningsmåder, som der er sat meget store spørgsmålstegn ved af bl.a. Folketingets økonomer.
Det er nogle topskatteberegninger, som ovenikøbet også er brugt, når man har skullet regnet elasticiteten ud, eller hvor mange penge der ville komme hjem til statskassen, hvis man valgte at sænke registreringsafgiften på luksusbiler.
Man bruger altså nogle meget problematiske økonomiske antagelser om, hvor mange penge der vil komme ind, hvis man sænker topskatten, men man bruger gud hjælpe mig også de beregningsmetoder, når man skal finde ud af, hvordan regnestykket ser ud, når man vælger at sænke registreringsafgiften på luksusbiler.
Når man opererer på et så usikkert økonomisk grundlag og de penge så ikke ender med at komme i kassen, medfører det, at man står med et hul i kassen.
Og hvem skal så betale?
Hvis vi kender de blå partier ret, er det jo som sædvanlig de syge, de arbejdsløse, de handicappede og dem, der har mindst.
Det er jo en uansvarlig økonomisk politik, man på den måde fører.
Man kan sige, at meget af det, vi her diskuterer, i virkeligheden handler om den udøvende magt.
Det, vi jo i højere grad kunne gøre blandt Folketingets partier, var at lave en større grad af modmagt.
Den mest oplagte løsning, når vi netop snakker om Finansministeriet og Finansministeriets regnemetoder, er jo her i Folketinget at lave et økonomisk sekretariat med en helt anden pondus.
Vi har nogle økonomiske konsulenter, som har lavet nogle virkelig gode rapporter og har opsamlet eksisterende viden om f.eks. den manglende dokumentation for, at de arbejdsmarkeds- og udbudsreformer, som har ført forringelser med sig f.eks. for dagpengemodtagere, skulle have den effekt, man sagde.
Der er ikke dokumentation, der siger, at det hænger sådan sammen, og derfor hviler de reformer på et tyndt grundlag.
De hviler ligeledes på et tyndt grundlag.
Det er jo også noget, som Folketingets økonomer har spillet en rolle i, nemlig ved at samle dokumentation og forskning i forhold til at udfordre Finansministeriets regnemaskine, som hviler på et meget tyndt grundlag.
Det er i hvert fald noget, vi kan gøre væsentlig mere ud af.
Det er faktisk noget, som vi kan gøre her, for det er noget, der vil høre under den lovgivende magt.