Susie Jessen (DD), 2025-04-22:
Tak for det.
Enhver, der følger de ligestillingsdebatter, vi generelt har her i Folketingssalen, vil vide, at vi i Danmarksdemokraterne primært beskæftiger os med ét emne, der for os er altoverskyggende i forhold til alle andre emner på ligestillingsområdet.
Det er at få hjulpet de piger og kvinder, der i islamismens navn bliver behandlet helt enormt dårligt.
Vi ved, at det foregår i udlandet, f.eks. i Afghanistan, hvor kvinder nu ikke må tale i offentligheden.
Det foregår også i Iran, hvor moralpoliti anholder og slæber kvinder væk, hvis de ikke er klædt, som de gerne vil have det.
Det foregår desværre også i høj grad i Danmark.
Det er en negativ social kontrol og en såkaldt æreskultur, der er så altoverskyggende i kvindernes og pigernes liv, at de slet ikke kan få lov til at leve.
Kvindens ære er familiens ære, siger de, og derfor bærer hun hele familiens ansigt udadtil på sine skuldre.
Æren er med andre ord vigtigere end kvindens eget liv
Når vi diskuterer ligestilling, som vi gør i dag, er det derfor vigtigt, at vi ikke kommer til at blande de muslimske kvinders ligestillingskamp sammen med den almindelige danske ligestillingskamp.
Udgangspunkterne er ofte milevidt væk fra hinanden.
En del af den muslimske kultur omkring kvinder er langt hen ad vejen så markant anderledes end meget af det, vi andre er vokset op med.
Og når det netop er en kultur, skal forandringen også ske indefra.
Det er fuldstændig afgørende, at kvinderne selv løsriver sig fra den islamisme, der holder dem nede.
For os i Danmarksdemokraterne er det afgørende, at vi som samfund ikke begynder at indrette os efter islamismens principper om kvinder.
Derfor har vi bl.a. foreslået et forbud mod islamisk kønsopdelt svømning.
Derfor vil vi presse imamerne alt, hvad vi kan, for at sikre, at der ikke udføres negativ social kontrol i moskéerne.
Derfor vil vi indføre et tørklædeforbud for elever i grundskolen.
Det er bare for at nævne nogle af de initiativer, vi har haft på banen.
Det her område er i høj grad noget, vi kommer til at fortsætte med at dyrke.
Vi har her i foråret tre beslutningsforslag i salen, som er udløbere af Kommissionen for den glemte kvindekamps anbefalinger.
For det første foreslår vi et forbud mod bederum på landets uddannelsesinstitutioner, og det skal vi førstebehandle senere i dag.
For det andet foreslår vi at udvide tildækningsforbuddet, så det også gælder på uddannelserne, så man ikke kan sidde i en niqab eller i en burka på landets uddannelsesinstitutioner.
For det tredje foreslår vi, at man skal kunne fravælge en sagsbehandler i sager om negativ social kontrol, hvis man ikke har tillid til vedkommende.
Vi er nemlig fuldt bevidste om, at islamismen infiltrerer offentlige instanser.
Det er i mine øjne noget af det allerværste, der kan ske, hvis en kvinde flygter fra islamisk kvindeundertrykkelse og søger hjælp i det offentlige bare for at komme til at møde det samme dér.
Det må ikke ske.
Jeg satser på, at især Socialdemokratiet må bakke op om det sidste beslutningsforslag, jeg nævnte her, da det handler præcis om det, som udlændingeordfører Frederik Vad jo har talt rigtig meget om.
Så er der en anden ligestillingskamp.
Det er en ligestillingskamp, som i mine øjne fylder langt mere end den vigtigste, som jeg jo har brugt min tid på talerstolen indtil nu på at tale om, men den vil jeg egentlig også gerne knytte nogle ord til.
Jeg føler mig i bund og grund meget heldig, at jeg som kvinde er født lige præcis på den her lille plet på jorden, der hedder Danmark.
Kvinder har langt hen ad vejen de samme muligheder for at nå derhen i livet, hvor de gerne vil, og det kan vi jo takke vores historie for.
Men alligevel er det påfaldende, hvor meget debatten egentlig handler om, hvad vi skal og ikke skal som kvinder, hvad vi burde gøre, hvad vi ikke burde gøre, hvor meget vi skal arbejde, og hvad vi skal arbejde med.
Hvis vi, mens vores børn er små, i en periode træder ud af hamsterhjulet og går hjemme og måske går på deltid og prioriterer familielivet, børn og hjem, går der ikke mange minutter, inden der er nogle, der hamrer os i hovederne med, hvor meget det går ud over vores pensionsopsparing, vores arbejdsmarked og vores karriere.
Hvis vi derimod prioriterer at arbejde rigtig hårdt, nå til tops og gøre karriere, står der også et samfund, der skal banke os oven i hovederne med, at vi kommer til at fortryde vores valg senere i livet, når børnene er store, at børn har brug for deres mor, og at man ikke forstår, hvordan vi dog kan få tingene til at hænge sammen derhjemme.
Så af og til kan man jo godt sidde tilbage med en følelse af, at lige meget hvad man gør som kvinde, er det i nogens øjne lidt forkert.