Jakob Ellemann-Jensen (V), 2019-01-24:
Mange tak for det, formand.
Siden reglerne om naturfredning blev indført i den første naturfredningslov i 1917, er det blevet sikret, at Danmark har bevaret værdifulde naturområder, historiske landskaber og kulturhistoriske miljøer for eftertiden.
Det er steder som Møns Klint, Skagens Gren, Råbjerg Mile, Dybbøl og Mølleådalen, som vi alle sammen kender og kan glæde os over.
De fredede områder er tilgængelige for alle danskere og for de mange tusinde turister, som hvert år kommer for at opleve disse naturperler.
Vi skal fortsat kunne rejse fredningssager i Danmark, vi skal fortsat have uafhængige fredningsnævn.
Siden 1937 har Danmarks Naturfredningsforening haft ret til at rejse fredningssager på lige fod med staten, på lige fod med kommunerne, og i 1992 blev foreningens ret til at rette fredningssager indskrevet direkte i loven.
At rejse en fredningssag betyder i virkeligheden at foreslå en fredning af et bestemt område.
Det er fredningsnævnet, som endeligt afgør, om en fredning skal gennemføres.
Jeg er helt sikker på, at der igennem historien er eksempler på, at der er rejst fredningssager, som ikke burde være rejst, og jeg er lige så sikker på, at der er rejst fredningssager, som betyder, at den danske befolkning i dag og i fremtiden har adgang til at nyde noget af den fineste natur, Danmark overhovedet kan byde på.
Kommunerne, Danmarks Naturfredningsforening og Miljø- og Fødevareministeriet har i mere end 20 år haft et samarbejde om en handlingsplan for fredninger.
Danmarks Naturfredningsforenings ret til at foreslå fredninger er efter min mening netop udtryk for en demokratisk proces, hvor forslaget ikke kun initieres af myndigheder.
Derfor støtter regeringen ikke beslutningsforslaget om at indskrænke Danmarks Naturfredningsforenings ret til at rejse fredningssager i Danmark.
Jeg synes, det er vigtigt at holde sig for øje, hvad et forslag som det, vi drøfter her i dag, udspringer af, for det kommer jo ikke bare sådan ud af den blå luft.
Det kommer, fordi der er mange mennesker, som føler sig trådt over tæerne af Danmarks Naturfredningsforenings særlige privilegier, mennesker, som pludselig konstaterer, at der er rejst en fredningssag på deres ejendom, uden at de overhovedet er blevet hørt.
Når fredningsnævnet offentliggør det rejste fredningsforslag og sender det til de berørte lodsejere, bliver lodsejerne i udgangspunktet bundet af forslaget, indtil sagen er afsluttet.
Jeg mener derfor, at lodsejerne skal informeres så tidligt som overhovedet muligt og gerne tidligere end i dag, det vil sige, før forslaget binder.
Jeg tror på, at en styrkelse af dialogen mellem parterne er afgørende i disse sager.
Vi skal passe på naturen, og vi skal behandle folk ordentligt og med respekt, og heldigvis bør vi kunne finde en måde, hvorpå begge disse ting lader sig gøre på en og samme tid.
Derfor har jeg drøftet med præsidenten for Danmarks Naturfredningsforening, om ikke det vil være stærkt hensigtsmæssigt med en dialog direkte mellem parterne.
Hvis lodsejeren bliver tidligere involveret og dermed tidligere kan indgå i dialog om fredning, tror jeg også, at det giver en forbedret retssikkerhed.
Så jeg vil slutte af med at understrege, at hvis ikke Danmarks Naturfredningsforening selv sørger for, at lodsejerne orienteres tidligt, er regeringen klar til at se på en lovændring.
Tak for ordet.