René Christensen (DF), 2021-11-11:
Tak for det.
Når man lytter til debatten og har læst lovforslaget, ved jeg faktisk ikke rigtig, hvad jeg sådan skal tænke.
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg har stor respekt for finansministeren, og jeg har stor respekt for finansministerens stilling.
Det er en af de vigtigste ministerposter, vi har i folkestyret.
Derfor synes jeg faktisk også, det er lidt ærgerligt, at vi skal stå og diskutere et så vigtigt emne på så dårligt et grundlag.
Men når man tænker velfærd, er det jo faktisk noget af det vigtigste, vi diskuterer herinde i Folketinget, og alligevel trækker man det ned på sådan et niveau her.
Det hedder lovforslag nr. L 57, men det kunne lige så godt være læserbrev nr. 57, for det er jo på det niveau, vi er her.
Det bliver jeg faktisk lidt ærgerlig over.
For hvad er det egentlig, vi kan i Danmark?
Hvad er det egentlig for et samfund, vi har?
Vi er et af verdens rigeste lande, men vi har faktisk ikke ret meget.
Vi har ikke ædelsten, vi har ikke ret meget olie, vi har egentlig ikke ret meget.
Det eneste, vi har, er faktisk vores befolkning.
Det er det eneste, vi kan investere i: vores befolkning.
Det er vores befolkning, der har gjort os til et af verdens rigeste lande.
Det er velfærd.
Det er skoler, det er ældrepleje, det er alt det andet, men det er også erhvervsservice ude i kommunerne.
Det er ikke kun kolde og varme hænder.
Det er også vigtigt, når man skal have en lokalplan, at man får den, og at den har en god kvalitet.
Det er vigtigt, at vi har nogle gode veje at køre på.
Det hele er sådan set velfærd.
Alligevel får vi her et forslag om, at man skal sikre velfærden, og det vil vi sådan set også gerne, men vi vil også bare gerne have en debat om, hvad det så er for en velfærdsudfordring, vi står over for lige nu.
Hvis jeg tager min egen kommune, som er Guldborgsund Kommune – der kan jeg tallene fra – så er 10 pct. af befolkningen om få år over 80 år gamle.
Vi er rigtig glade for, at vi lever længere, men der har vi en velfærdsudfordring, for det skal vi finansiere, når man bliver mere plejekrævende.
Og vi er så rigt et samfund, at der skal vi give en ordentlig og værdig pleje.
Der skal også være plads til, at man har retten over sit eget liv.
Det skal ikke være sådan, at man, når man bliver gammel i Danmark, mister al sin værdighed.
Man er jo visiteret til det hele.
Man er visiteret til at komme på toilettet.
Man er visiteret til at komme ud af sengen igen.
Hvis man siger, man gerne vil en tur på kirkegården, kan man få svaret: Jamen det er du ikke visiteret til, fru Jensen, så du kan ikke komme på kirkegården og kigge til din mands og din families gravsted; det er du ikke visiteret til.
Det er den debat, der skal være.
Ja, det koster penge, og det er vi sådan set enige med regeringen i, og det er også det, der lidt er udfordringen her, når man så skal tage den her debat.
Det kan undre mig, at hr. Christian Rabjerg Madsen, som var ordfører først, egentlig ikke har læst forslaget, for når Venstre spørger, hvad der så sker, hvis der pludselig ikke er nogen penge, står det faktisk egentlig meget fint, for der står, at forpligtelsen ikke gælder under exceptionelle omstændigheder, f.eks. ved alvorlige økonomiske tilbageslag.
Så det har man egentlig taget højde for, og det kunne man jo bare have givet som svar til Venstre, da de kom med deres spørgsmål.
Så de ting har man jo styr på.
Det er jo ikke politik.
Men det handler jo ikke kun om at bruge pengene, det handler også om at bruge pengene på det rigtige.
Det værste af det hele er så, at når man læser lovforslaget igennem – og der er jo lidt mange sider – og kommer om under det økonomiske, så skriver Finansministeriet: »Lovforslaget vurderes således ikke umiddelbart at have økonomiske konsekvenser for det offentlige.«
Så når alle de røde ordførere har rejst sig op og sagt, at den her lov vil give rigtig mange penge, at nu kommer der penge ud til det offentlige, så er det ikke nye penge.
Det skal i hvert fald ikke finansieres.
Det koster ikke noget.
Hvad er det så for en debat, vi har her?
Så skal vi da have en helt anden debat.
Så skal vi da have en debat om, hvordan vi bruger de penge, vi har.
Hvordan sikrer vi, at vi har en ordentlig velfærd?
Hvordan sikrer vi, at alle unge, når de forlader folkeskolen, får en ungdomsuddannelse?
Vi har faktisk et fælles mål på tværs af partier, nemlig at 95 pct. af en årgang skal have en ungdomsuddannelse.
Det har vi jo ikke nået.
Og vi er formodentlig enige om, at den eneste ressource, vi har, er vores borgere.
Det er da den debat, vi skal have: Hvad skal vi bruge pengene til?
Vi synes, at intentionen om at have en velfærdslov er rigtig.
Vi synes sådan set – og vi vil gerne finansiere det, når vi bliver flere ældre, når der er flere kunder i butikken, hvis man må bruge det udtryk – at der også er behov for nogle flere penge.
Det går jo op og ned.
Så kan det være, at der på et tidspunkt om 20-30 år er færre ældre, men flere unge, og så er det jo det område, der har brug for et løft, så vi sikrer, at vi har en folkeskole og nogle daginstitutioner med god kvalitet.
Det er jo den debat, vi skal have herinde, i stedet for at have den her forsimplede debat om, at bare vi bruger pengene, er det godt nok.
Der er altså det der billede af, at man sender penge ud til ældreplejen, og så siger man der: Ja, ja, men så køber vi bare Mercedeser til alle hjemmehjælperne, for så har vi jo brugt pengene, og så har vi et højt serviceniveau.
Men det har vi jo ikke fået en bedre service af.
Jeg synes, det her skal tilbage i maskinrummet, og så skal vi have en ordentlig debat om, hvad det egentlig er for et velfærdssamfund, vi vil have, og hvad det er, vi vil bruge pengene til.