Søren Espersen (DF), 2020-06-18:
Måske kan jeg sådan lidt polemisk sige, at hvis det ikke er bistandshjælp, hvorfor er det så USAID, der tager sig af det her?
Det plejer de normalt at bruge den kanal til: at levere bistandshjælp til tredjeverdenslande.
Nå, lad det nu være.
Som nævnt i begrundelsen har det været en overraskelse for mig, at det USA, som ikke er i stand til at hjælpe deres millioner af syge og svage landsmænd, nu leverer USAID til velfærdssamfundet Grønland – men dem om det.
Helt vildt bliver det så ved, at imens vi her nede i Danmark sukker i forhold til i USAID og afviser at være taknemmelige, så er Grønlands selvstyre meget tilfreds med det skete og meget glade for den check, der blev sendt.
Det skal her indskydes, at Danmark med sit bloktilskud – med sin militære tilstedeværelse, med politi og retsvæsen – i alt hvert år yder 5 mia. kr., hvilket er 62 gange det engangsbeløb på 80 mio. kr., som USA under stort ståhej har afsendt i ulandsbistand til Grønland – 62 gange så meget!
Og det er hvert år.
Det er hver evig eneste år i forhold til det engangsbeløb, der er kommet, og som alle var ved at falde på halen over.
Og det er vel at mærke et beløb, som vi i Danmark med glæde betaler, fordi grønlænderne her bredt betragtes som landsmænd.
Det fatter jeg simpelt hen ikke.
Men man har lov at gætte.
For en ting er USA’s interesse i at styre Grønland, som jeg udmærket forstår.
Noget andet er den rolle, som det grønlandske selvstyre og det store flertal af politikerne i Landstinget har spillet og spiller i det historiske drama om kongeriget Danmark, som vi lige nu gennemlever.
Jeg hævder, at det netop er de grønlandske politikere, der med deres fortsatte selvstændighedssnak selvfølgelig har sat USA i gang.
Det begyndte for alvor i 2009 med loven om Grønlands selvstyre, som politikere herhjemme vist mente – jeg ved det, for jeg sad selv i Selvstyrekommissionen – var det gode og sikre fundament for kongeriget årtier fremover, mens grønlænderne åbenbart så det som et springbræt til lynhurtig selvstændighed.
Det er forståeligt, at supermagten med rettidig omhu har orden i sagerne den ulyksalige dag, hvor Grønland erklærer selvstændigheden.
Mine bebrejdelser er derimod i høj grad rettet mod de grønlandske politikere, som i disse år ikke spiller med åbne kort, dels visse danske politikere, som har ladet forholdet til Grønland drive omkring for vejr og vind og aldrig har stillet krav og aldrig rejst kritik.
Og at man stort set aldrig, uanset i hvilken sammenhæng, taler grønlandske politikere imod, eller at man aldrig ville spørge: Og hvad kan Grønland så gøre for rigsfællesskabet.
Hvis det ikke var så tragisk, er det egentlig ganske interessant, at det nu specielt er den danske venstrefløj, som med deres laden stå til i stor stil har bidraget til at jage Grønland ind i favnen på det kapitalistiske USA.
Grønlandske politikere bruger på deres side uforholdsmæssig meget tid på at forberede selvstændighed og uforholdsmæssig begrænset tid på at løse landets udfordringer.
Og imens forværres forholdet mellem Grønland og Danmark, som rask væk ganske urimeligt beskyldes for alle tænkelige dårligdomme, hvilket i stigende grad interesserer selv folk herhjemme, som er svorne tilhængere af rigsfællesskabet.
Jeg mener ikke, det er fair, at vi i Folketinget og i regeringen på alle måder arbejder på imødekomme snart sagt ethvert grønlandsk forlangende, og at vi igen og igen søger at styrke rigsfællesskabet, mens førende grønlandske landstingspolitikere synes ligeglade med rigsfællesskabet.
Det vil derfor, synes jeg, klæde det officielle Grønland nu at vælge side, så vi alle kan komme videre.
Er Grønlands fremtid med Danmark, eller er det med USA?
Det er grønlandske politikere, der træffer den beslutning.