Jane Heitmann (V), 2018-02-08:
Tak for ordet, og tak til Dansk Folkeparti for at rejse debatten om regionernes varetagelse af sundhedsområdet.
Vi lever i en brydningstid.
Det betyder, at vi sætter spørgsmålstegn ved det etablerede og den måde, som vi hidtil har gjort tingene på – tænk bare på Brexit eller valget af Donald Trump til præsident i USA.
Også herhjemme sætter vi spørgsmålstegn ved den måde, som vi hidtil har gjort tingene på.
Det kan være sundt, at man indimellem ryster posen og tænker ud af boksen eller blot spørger sig selv, om man kunne gøre tingene på en smartere, mere effektiv eller mere hensigtsmæssig måde.
Det gælder også på sundhedsområdet, og vi ryster posen.
Tænk bare på sundhedsministerens suspendering af 2-procentskravet og det iværksatte styringseftersyn af hele sundhedsområdet og ikke mindst vores fælles model for det risikobaserede tilsyn, og om kort tid sætter vi en ny retning for det nære og sammenhængende sundhedsvæsen.
Det er fire eksempler på, at vi har spurgt os selv, om vi kan gøre tingene på en bedre måde og sikre en bedre og mere sammenhængende hverdag for morgendagens patienter og personale.
For os i Venstre er det afgørende, at vi hele tiden er skarpe på at få mest sundhed for pengene.
Om det er den ene eller den anden struktur, er ikke nødvendigvis afgørende, men uanset hvad vi vælger, har det højeste prioritet for os i Venstre, at vi sætter patienten først, for uanset om vi taler om behandlingsventetider eller om geografisk og social ulighed på sundhedsområdet, er det patientens perspektiv, som vi i Venstre tager udgangspunkt i.
Den kendte struktur, vi har i Danmark, hvor stat, kommuner og regioner på forskellig vis løser forebyggelses- og behandlingsopgaver, er på en gang en utrolig simpel og alligevel kompleks struktur.
Alt for ofte oplever vi, at patienter falder ned mellem to stole, og at den ene hånd ikke ved, hvad den anden gør.
Det kan vi ikke være bekendt, for det er ikke at have blik for patienten.
Vores fem regioner er helt centrale for opgaveløsningen i vores sundhedsvæsen.
Tilbage i 2015 lancerede vi i Venstre syv pejlemærker for regionerne.
Pejlemærkerne blev lanceret op til folketingsvalget.
Vi fulgte dem op efter valget ved at omsætte dem til otte nationale mål, som blev indført i 2016.
Og vores klare mål er, at sundhedsvæsenets aktører arbejder i én retning, og at vi med målresultaterne langt mere præcist bliver i stand til at identificere udfordringer.
Målene skal bidrage til, at de kendte aktører arbejder med udgangspunkt i et fælles sigte, og det er fra sygehuse og kommuner til de almenpraktiserende læger.
Man har taget godt imod de nationale mål.
Den første årlige statusrapport for 2017 viser, at der er fremgang på to tredjedele af de punkter, der er målt på.
Og hvad der er mindst lige så vigtigt, er, at rapporten viser, at de nationale mål bliver brugt i den daglige ledelse.
Betyder det så, at alt er godt?
Nej, for vi støder stadig på udfordringer i det danske sundhedsvæsen.
Jeg bliver forarget, når jeg kan læse, at kræftpatienter i Region Hovedstaden syltes, og jeg er målløs over, at det har været nødvendigt for sundhedsministeren at indføre skærpede indberetningskrav.
Jeg bliver rystet, når jeg kan læse, at børn og unge i gennemsnit må vente i 8 måneder i Region Nordjylland på at komme til en psykiater, mens det for bornholmere og for børn og unge i Region Syddanmark kun er 2 måneder.
Begge eksempler fortæller mig, at man i regionerne, for så vidt angår den geografiske ulighed, endnu har et stykke arbejde at gøre.
Og der må ikke være så store regionale forskelle, at det reelt er postnummeret, der er styrende for patienternes behandlingstilbud.
Uanset om man bor på Frederiksberg eller i Faaborg-Midtfyn, skal man kunne forvente samme behandling og behandlings- og udredningskadence.
I Venstre har vi en ambition om et sundhedsvæsen i verdensklasse, og jeg blev da også rigtig glad, da jeg forleden kunne læse, at vi er på en europæisk tredjeplads, kun overgået af sundhedsvæsenerne i Holland og Schweiz.
Men vi har også investeret massivt i danskernes sundhedsvæsen.
Siden valget i 2015 har vi løftet sundhedsvæsenet med 4,4 mia. kr. ekstra.
Det er historisk, og det er markant.
Det er med en ny kræftplan IV, en fødselspakke, en handlingsplan for den ældre medicinske patient, nye patientrettigheder og behandlingsgaranti for de danske patienter – for nu blot at nævne nogle få af de initiativer, vi har igangsat.
Jeg er ikke i tvivl om, at vi er godt på vej.
Nu er opgaven for regionerne at holde fast i de gode takter og løfte sig det sidste stykke, så vi også får bugt med bl.a. den geografiske ulighed.
Jeg nævnte indledningsvis, at vi lever i en brydningstid.
Det betyder jo ikke, at vi skal bryde med det hele, men det betyder, at vi hele tiden skal stille skarpt på nye udfordringer og være villige til at finde nye løsningsmodeller, hvor vi fortsat har fokus på, hvad der giver værdi for patienten.
Venstre kan støtte det forslag til vedtagelse, som Dansk Folkepartis ordfører læste op.
Og jeg skal hilse fra Det Konservative Folkeparti og sige, at det kan de også.