Magni Arge (T), 2019-04-02:
Nordisk Råds session i Oslo behandlede bl.a. temaet demokrati under pres, og det er et meget relevant tema i disse tider, ikke mindst her i Europa.
I redegørelsen om udvalgte internationale organisationer læser jeg bl.a. om Europarådets store udfordringer, som dels har baggrund i konflikten mellem Europa og Rusland om Krim, dels i Ruslands, Tyrkiets og Aserbajdsjans holdninger til menneskerettigheder og retsstatsprincipper, men også i vigende gennemslagskraft, fordi institutioner i EU-regi har overtaget dele af Europarådets funktioner.
Forhåbentlig betyder det ikke, at opbakningen til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol er faldende, for FN's resolution om grundlæggende menneskerettigheder var en af vor tids store civiliserede landvindinger, og ingen havde vel forventet at høre nogen i Europa tale menneskerettighederne ned igen.
Oprindelig blev den lanceret for 100 år siden af Wilson og Lenin og dannede bl.a. grundlag for Sønderjyllands tilbagevenden til det danske rige.
Men også retten til selvbestemmelse er under pres.
Det skete, da civilsamfundslederne Jordi Cuixart og Jordi Sànchez sammen med ni politikere i januar måned efter mere end et år i fængsel blev kørt ind til højesteret i Madrid.
Selv om de er svorne pacifister og demokrater, sidder de på anklagebænken i den spanske højesterets kriminalafdeling, fordi de forberedte og gennemførte en demokratisk folkeafstemning, som handlede om Cataloniens ret til selvbestemmelse.
Borgerne blev bare spurgt, om de ønskede, at Catalonien skulle etableres som et selvstændigt land.
Den spanske stat anså folkeafstemningen for ulovlig og uden gyldighed og sendte på selve valgdagen store styrker af forbundspoliti ind mod valgstederne for med vold og magt at lukke valgstederne og konfiskere de afgivne stemmer.
I virkeligheden handlede det her slet ikke om jura, og det handlede ikke om kriminalitet.
Det handlede om politik.
Catalanerne ønsker på deres side, at retten til selvbestemmelse bliver respekteret, og de gik ud fra – måske noget naivt – at EU og de europæiske demokratier ville bakke op om FN's resolutioner om netop retten til selvbestemmelse.
Det burde selvfølgelig være løst gennem dialog eller ved den grundlovslignende domstol, men følelserne er så stærke i denne konfrontation, at det koster for meget i antal stemmer at gå dialogens vej.
I maj 2015 mente også Folketinget, at dialogens vej var den rigtige vej at gå, men det mener regeringen ikke mere.
I stedet for er man sammen med andre europæiske lande slået ind på en døv, blind og stum politisk linje, hvor man ignorerer brud på grundlæggende demokratiske rettigheder og retsstatsprincipper.
Jeg synes, det er beskæmmende, når man hører, at der breder sig et tabu omkring selvbestemmelsesretten i Europa, for mange af de samme europæiske lande har netop fået deres status anerkendt med baggrund i den samme selvbestemmelsesret, bl.a. de tre baltiske lande, som danner baggrund for Østersøsamarbejdet.
I min optik er selvbestemmelsesretten hellig, ligesom grundlæggende menneskerettigheder og demokratiske rettigheder er det.
Og er der nogen lande, som burde gå foran og forsvare demokratiske værdier under pres, bl.a. gennem Europarådet, så er det netop de nordiske lande og ikke mindst Danmark, som påstår at ville respektere en afstemning om selvstændighed på Færøerne eller i Grønland, når den finder sted, men som alligevel nægter at anerkende de to landes selvbestemmelsesret som et folkeretligt princip.