Morten Messerschmidt (DF), 2021-12-03:
Tak, formand, og tak til udenrigsministeren for den udmærkede redegørelse.
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at vi i Dansk Folkeparti ser på EU-samarbejdet med en noget større skepsis, hvis man må bruge det udtryk, end regeringen og også andre partier, der er til stede her i salen.
Og derfor er der nok andre ting, som vi, hvis vi skulle have skrevet den her redegørelse, havde valgt at betone.
Der er jo noget paradoksalt over det, når man hører den i øvrigt udmærkede socialdemokratiske ordfører, hr. Jens Joel, tale om to i hvert fald for os meget centrale ting, i forhold til at man havde ønsket, at det i virkeligheden slet ikke var en del af EU-samarbejdet.
Jeg tænker på mindstelønsdirektivet og barselsdirektivet.
Det er jo godt, at Socialdemokratiet og vi er enige om, at det burde EU slet ikke blande sig i.
Det ene kan arbejdsmarkedets parter klare.
Det kan de såmænd måske også med det andet, eller også kan vi i hvert fald klare det her i Folketinget.
Men det, der er det i særklasse paradoksale her, er, hvordan det så er kommet dertil, at EU overhovedet har fået magten.
For der står jo i § 20: »Beføjelser, som efter denne grundlov tilkommer rigets myndigheder, kan ved lov i nærmere bestemt omfang overlades til mellemfolkelige myndigheder.«
»I nærmere bestemt omfang«
– det fordrer jo i hvert fald, at der er en eller anden form for kvantificering af den beføjelse, som Folketinget overfører til EU.
Og man kan vel kun kvantificere noget, som man er bevidst om.
Altså, det er vel svært at forestille sig, at man sådan uagtsomt overfører beføjelser.
Men det ændrer jo altså ikke på det faktum, at vi i hvert fald har et regeringsparti – og så ved jeg ikke med Venstre og Konservative og de andre, som stemte ja tilbage i 1972 – der siger, at de i virkeligheden aldrig ønskede at give EU magten på det her område.
EU har af årsager, som vi nok vil udlægge forskelligt, bevæget sig i en retning, som vi nok ikke ønskede.
Det rejser nogle helt grundlæggende spørgsmål om, hvad vi så gør ved det her system.
Og når man er kommet til den erkendelse, at EU ikke burde have haft beføjelser på lønområdet og på barselsområdet, f.eks. i forhold til familieretten osv., så er det jo ikke for meget at bede om, at man også rydder op i de fejl, man har begået; at man som regering så også har en plan for, hvordan vi sikrer, at det ikke bliver værre; at man f.eks. på et af de kommende topmøder gør det til et tema; at man f.eks. prøver at samle et flertal i Folketinget bag sig og prøver at få en massiv parlamentarisk støtte – måske på nær fra Radikale Venstre og andre sådan virkelig, virkelig EU-begejstrede partier – til at sige, at vi ikke ønsker et EU-samarbejde, der har magten på løn- og familiepolitikken.
Hvorfor laver man ikke en fælles konference, hvor vi kan sende et klart signal, måske endda også med andre lande, hvor vi siger: Vores grundlov er klar; det her var ikke intentionen, vi vil have lavet det om?
Hvorfor gør man ikke det?
Ja, det gør man selvfølgelig ikke, fordi man enten ikke mener det eller ikke tør det.
Og så er vi i virkeligheden inde ved kernen af EU-samarbejdet.
For er man bare sådan en, der følger med og siger: Nå ja, det kan vi ikke gøre noget ved?
Eller vil man reelt udfordre?
I Dansk Folkeparti er vi igennem de seneste år, og især efter brexit, kommet til den klare erkendelse, at en reform af EU-samarbejdet i retning af noget, der bare minder om det, som et flertal af danskerne ønsker, aldrig kommer til at ske.
Derfor er vi også fuldstændig klare, i forhold til at det, der skal til, er en folkeafstemning, hvor danskerne kan blive spurgt, og hvor vi får en lang, frugtbar debat om, hvordan Danmark kan stille sig bedre internationalt, end vi gør i EU, ved at samarbejde med Storbritannien, men selvfølgelig også med mange andre lande – Schweiz, Island, Liechtenstein, Norge.