Martin Lidegaard (RV), 2025-05-28:
Den gru, vi oplever i Gaza i de her dage og uger, er af en karakter, så man, når man tænder for tv-skærmen, næsten ikke kan få sig selv til at holde øjnene fæstnet på den: sultende børn, sårede børn og voksne, mødre og fædre i rædsel over at have mistet det dyrebareste og ruiner på ruiner.
Næsten 90 pct. af Gaza ligger nu som murbrokker, og det er meget, meget svært at se noget som helst håb eller nogen fremtid for de mange, mange hundredtusinde mennesker, der er fordrevet nu.
Det er jo her og nu en humanistisk katastrofe, som kalder på helt umiddelbar adgang til nødhjælp, og at alle nationer bidrager med hospitaler og lazaretter tæt på, men selvfølgelig også med at tage imod de værst tilskadekomne, især børn, som kræver moderne hospitaler med store faciliteter.
Og jeg må sige, at det også er mig helt uforståeligt, at Danmark som et af verdens ti rigeste lande i modsætning til Norge, Italien og mange andre lande i Europa ikke er i stand til at tage så meget som et menneske til sig og behandle vedkommende i Danmark.
Den humanistiske katastrofe her og nu skal jo ikke skygge for, at konflikten også kaster lange skygger ind over både den nære og den mere langsigtede fremtid.
For det spørgsmål, vi må stille os selv, når den humanistiske og humanitære krise stopper, er selvfølgelig: Hvad skal der egentlig så ske?
Er der overhovedet nogen plan for Israels vedkommende?
Er det andet end et forsøg på at holde en regering ved magten i Israel, som ikke har en plan for meget andet end lige præcis sin egen overlevelse?
For hvem skal overtage magten i Gaza?
Hvem skal tage ansvaret for de mange mennesker?
Hvem skal genopbygge Gaza?
Hvem skal lede Gaza?
Det er et spørgsmål, som jeg stiller, selv om svarene desværre bliver stadig mere tydelige fra Israels side.
For planen er åbenbart nu et Storisrael, der skal indbefatte både Gaza og Vestbredden, og det er, må jeg sige, en alt andet en holdbar løsning.
Uanset hvordan man stiller sig i den her konflikt, vil det kun føre til flere blodsudgydelser, flere problemer, større splittelse og noget, der vil minde om en apartheidstat, altså hvis man ser, hvordan man tilrettelægger dette.
Det betyder altså, at selv hvis det lykkes med en våbenhvile, selv hvis det lykkes med nødhjælp, hvad vi alle sammen inderligt håber, så er det utrolig svært at se, hvad perspektivet er, fordi man fjerner sig fra den tostatsløsning, som, selv om den forekommer at være meget, meget langt væk nu, stadig er det eneste realistiske endemål: to stater til to folk.
Det er det for palæstinenserne, men det er det også for israelerne, der også venter på at få deres kære hjem.
De gidsler, der er fanget, og som på en eller anden måde også er blevet taget som gidsler af Netanyahus regering, og deres egen fremtid trues af, at man ikke er i stand til at levere et kvalificeret svar på og en strategi for, hvad der skal ske efter krigen.
Hvis vi så tager det endnu længere lys på, er grunden til, at vi er nogle i dag, der stærkt opfordrer den danske regering til at tage en aktiv rolle i EU, jo, at hvis vi først tillader den form for dobbeltstandarder i folkeretten, som vi er vidne til nu, hvor vi på den ene side – og tak for det – kaster alt ind for at hjælpe Ukraine i en krig, hvor de åbenlyst er besat og terroriseret af Rusland, men på den anden side stiltiende accepterer et folkedrab, som det her begynder at ligne, hvilken troværdighed har det så?
Og derfor håber jeg, at den danske regering også vil tage ansvar og en ledende rolle i EU på dette punkt.