Rasmus Nordqvist (ALT), 2017-12-01:
Hos Alternativet har vi læst redegørelsen med stor interesse.
Vi synes, det er meget positivt, at regeringen starter med at anerkende, at Danmark selvfølgelig har interesse i at have stærke multilaterale organisationer, der kan træffe beslutninger.
Vi er også glade for, at man også arbejder på langsigtede tiltag i forhold til migrationsbekæmpelse med fokus på bl.a. kvinders rettigheder.
Når det er sagt, er redegørelsen desværre i alt for høj grad udtryk for en kortsigtet og egeninteressefokuseret tilgang til udenrigspolitik.
Dertil kommer, at en masse gode tiltag, som eksempelvis den fælles europæiske asylpolitik, forbliver ved de tomme ord og uindfriede løfter.
Endelig forholder regeringen sig foruroligende lidt til den klimakrise og den globale ulighed, som i virkeligheden burde være vores hovedbekymring.
Regeringen beskriver helt rigtigt et pres på de europæiske grænser på grund af flugt og migration, men den strøm af flygtninge og migranter, vi oplever i dag, er ikke i nærheden af, hvad vi vil opleve, hvis vi og resten af verden ikke snart tager skeen i den anden hånd i forhold til klimaet.
Hvis den nuværende klimaforandring fortsætter ufortrødent, vil man i 2050 stå med op mod 200 millioner klimaflygtninge, altså
mere end tre gange så mange migranter og folk på flugt som i dag.
Når så stort et antal mennesker bevæger sig fra et område til et andet, fra et kontinent til et andet, står vi med alvorlige problemer.
Derfor er det nødvendigt, at vi i mindst lige så høj grad taler om klimakrisen, som vi taler om en humanitær krise.
Der er tale om langvarige udfordringer, der kræver langsigtede internationale løsninger.
Her er det helt afgørende, at vi selvfølgelig i samarbejde med udviklingslandene også hjælper dem med tilpasning i forhold til klimaforandringerne – altså det, man i COP-forhandlingerne kalder adaptation.
Vi finder pengene til at understøtte de helt naturlige forandringer, som de også skal skabe på grund af klimaforandringerne.
Har man sagt internationale løsninger på klimakrisen, må man nødvendigvis også sige Parisaftalen.
Vi kan læse, at regeringen heldigvis deler bekymringen over, at Trump trækker USA ud af Parisaftalen, og vi vil foreslå regeringen at indfri sine ord om at kæmpe hårdt for et internationalt samarbejde, der sikrer de bedste fremtidsbetingelser for kommende generationer ved at gå i front, som man har valgt at gøre i forhold til kul.
Det kan man også gøre i forhold til resten af den fossile produktion ved at stoppe med at lede efter olie og gas og lave planer for udfasning af vores egen produktion, således at vi på den måde er med til at drive en international udvikling.
På den lidt kortere bane i forhold til den humanitære krise, vi står i, vil både Europa-Parlamentet og Kommissionen gerne løse flygtninge- og migrantproblemerne i fællesskab.
Kommissionen er kommet med en løsning.
Og det, der jo er helt afgørende her, er, at vi ser på, at vi ikke kan løse det her som enkeltnation.
Vi er nødt til at gøre det i fællesskab.
Men desværre mangler vi bare de konkrete løsninger og andet end ord fra bl.a. regeringen og Rådet i EU.
Det er ligesom kun de andre institutioner, der faktisk er kommet med konkrete ønsker.
Og det synes vi burde være en absolut prioritet, for det er kun i fællesskab, vi kan løse de udfordringer, som har udløst en alvorlig politisk krise i EU.
Vi skal jo huske på, at 84 pct. af flygtningene altså opholder sig i udviklingslandene.
Det er ikke størstedelen, der kommer til Europa.
Langt, langt størstedelen er i de allersvageste, udsatte lande, og det bliver vi nødt til at forstå fra europæisk side.
Vi bliver også nødt til at forstå, når vi laver tredjelandeaftaler, at vi er opmærksom på alle de udfordringer, der kan være i det, og her tænker jeg på Tyrkietaftalen, hvor vi har udliciteret en udfordring til Tyrkiet, som stiller os lidt svagt, når vi skal kritisere brud på menneskerettighederne, fængsling af parlamentarikere, journalister og den også stadig stigende undertrykkelse af LGBTI-området, hvor man jo senest har valgt at aflyse kulturbegivenheder som filmfestivaler.
Med hensyn til alt det står vi meget svagt, fordi vi har udliciteret de her udfordringer til dem.
Så til lidt ros.
Det skal der jo være, for der er også rigtig gode ting.
Vi vil gerne rose regeringen for innovationscentrene og for den nye techambassadør.
Det ligner i det store og hele en succes, og det er et rigtig, rigtig godt initiativ.
Vi vil så gerne opfordre til, som vi har gjort tidligere, måske også at tænke på at oprette en klimaambassadørpost, så man på den måde også kan gå ind og arbejde på tværs i udenrigstjenesten med det her vigtige, vigtige spørgsmål.
I forhold til det økonomiske diplomati og regeringens meget generelle fokus på eksportfremme er det for os vigtigt at påpege, at vi ikke synes, udenrigstjenesten må udvikle sig til at være en ren eksporttjeneste.
Et konkret eksempel er, at handel og handelspolitik er rigtig godt som værktøj til gavn for menneskeheden og for vores planet, men det må ikke blive et mål i sig selv bare at skabe en økonomisk vækst.
Vi bliver nødt til at spørge: Hvad er det, vi gerne vil have ud af det?
Vi synes, at det er lidt problematisk, at udviklings- og udenrigspolitik i så høj grad, som vi gennemgående synes det sker i den her redegørelse, bliver snæver og kommerciel – og så bliver det til migrationsbekæmpelse.
Hele den her tilgang med noget for noget, hvor bistanden skal være betinget af partnerlandets velvillighed til at samarbejde om at tage migranter tilbage, mener vi er problematisk.
Det bliver for ensidigt.
Vi bliver nødt til at se bredere på det.
Helt overordnet kunne vi i Alternativet godt tænke os, at den danske udenrigspolitik i højere grad fokuserede på, hvordan vi faktisk gør Danmark til det bedste land for verden, så det ikke er en ensidig udenrigspolitik, hvor vi går ud og opnår noget, men så vi ser os selv som en del af verden.
For vi tror på, at vi kan være med til at skabe en mere bæredygtig, mere fri og mere lige verden for alle.
Det kan vi gøre ved at være helt i front på klimaområdet og turde at være ambitiøse og progressive, og vi kan også gøre det i forhold til menneskerettighederne og selvfølgelig ved at støtte stærkt op om Europarådet, hvor vi jo sidder med formandskabet lige nu.
Men vi kan også i alle mulige andre internationale sammenhænge gå ind og være aktive og virkelig gøre det her for det fælles bedste og ikke være ensidige i vores tilgang til det.
Så en stærk opfordring til, at vi sørger for, at udenrigspolitikken bliver til en reel global politik, for det mener vi der er behov for.