Peder Hvelplund (EL), 2023-04-18:
Tak for det, formand, og tak til ældreministeren for redegørelsen.
Jeg synes, det er vigtigt allerførst at slå fast, at der heldigvis hver eneste dag udføres et fantastisk stykke arbejde af dygtige og dedikerede velfærdsprofessionelle i vores pleje- og omsorgssektor, og at der også er rigtig mange ældre, som får en god og tilstrækkelig hjælp.
Men det er også afgørende at sige, at vi har et velfærdssamfund, som er presset.
Det er også klart, at det er en problemstilling, som vi herindefra skal tage alvorligt, altså i forhold til i hvilket omfang vi er i stand til at kunne levere de tilstrækkelige både personalemæssige og økonomiske rammer, der gør, at der kan leveres en god, rimelig og fair pleje til vores ældre medborgere.
Der skal ikke herske nogen tvivl om, at min store frygt i forhold til den udvikling, vi ser nu, hvor vi har et velfærdssamfund, som er under pres, er risikoen for, at der kan opstå et A- og et B-hold blandt de ældre, altså at dem, der har råd til at betale for en forsikring, dem, der har råd til at betale for ekstra pleje, i langt højere grad kommer til at lægge beslag på de knappe personaleressourcer, der er, og at vi derfor kommer til at opleve en skævhed i forhold til, hvem det er, der kan få en god og tilstrækkelig pleje, nemlig dem, der har overskud både økonomisk og socialt til at kunne sikre sig pleje, og at dem, der ikke er i stand til det, så efterfølgende bliver ladt tilbage på perronen.
Det er også klart, af det hænger sammen med den helt store udfordring, vi står med i forhold til rekruttering og fastholdelse af personale.
Som andre også har været inde på, er der jo en forholdsvis stor andel af de stillinger, der bliver slået op, som ikke kan besættes.
Hvis vi ser på, hvad der er virkeligheden rundtom på mange plejecentre og i hjemmeplejen, så er det, at der er en meget stor andel af ufaglærte, som arbejder der.
I mange kommuner er det over halvdelen af dem, der arbejder i plejesektoren, som ikke har en relevant faglig uddannelse i forhold til det, og vi står også med nogle enormt store problemer i forhold til at kunne tiltrække nye på uddannelserne.
Når vi ser på den udfordring, vi står med det stigende antal ældre, der – heldigvis – kommer i de kommende år, så er det bare en enorm udfordring, og der er det altså svært ikke at komme ind på spørgsmålet om både løn- og arbejdsvilkår.
Jeg anser det jo som værende fuldstændig uomgængeligt, at vi bliver nødt til at få givet et lønløft til særlig vores velfærdsprofessionelle i de kvindedominerede velfærdsfag, og hvis vi skal kunne tiltrække og fastholde personale inden for både pleje- og omsorgssektoren, men også inden for sundhedsvæsenet, er det også afgørende, at vi ser på de løn- og arbejdsvilkår, som vi tilbyder.
Så et opgør med uligelønnen og et opgør med tjenestemandsreformen fra 1969 tror jeg er fuldstændig uomgængeligt, hvis det er sådan, at vi skal kunne sikre en tilfredsstillende pleje fremover.
Det er også klart, at vi bliver nødt til se på arbejdsvilkårene.
Der er det jo heldigvis sådan, at der er begyndt at komme mere fokus på det at kunne arbejde i mere selvstyrende teams, og at vi i langt højere grad overlader det til personalet og den ældre selv at tilrettelægge plejen, og hvilke opgaver der skal løses.
Det er jo i virkeligheden der, hvor jeg synes det interessante kommer ind, når vi snakker frisættelse.
For »frisættelse« er jo et meget pænt ord, som det kan være svært at være imod, men det centrale er jo, hvad der egentlig ligger i ordet frisættelse.
Der så jeg jo langt hellere, at kommunerne fik nogle rammer, som gjorde, at man i langt højere grad kunne løse opgaverne efter den ældres egne behov, og at det kunne tilrettelægges sammen med personalet.