Frederik Vad (S), 2025-05-07:
Tak for det, formand.
Tak til Danmarksdemokraterne for beslutningsforslaget.
Da Kommissionen for den glemte kvindekamp kom med sin rapport for noget tid siden, besluttede regeringen sig for at gennemgå den rapport og finde ud af, hvordan vi bedst muligt kunne realisere mange af de ambitioner, der ligger i den rapport.
Det, der så sker – og det er udmærket, for det er jo en del af det parlamentariske system, og det hilser jeg velkommen – er, at oppositionspartierne selv bestemmer, hvornår de laver beslutningsforslag.
Det kan være beslutningsforslag, der kommer timingsmæssigt, lige så det passer.
Det kan være beslutningsforslag, der kommer, længe efter at problemet er løst.
Det er derfor, regeringspartierne har meldt ud, at vi sådan set gerne vil kigge på det, som er en meget, meget vigtig pointe for Kommissionen for den glemte kvindekamp, nemlig at der er kvinder – det er primært kvinder, men det kan også være andre, men det er typisk kvinder, der bliver udsat for æresrelateret vold og negativ religiøs social kontrol – som oplever, at de ikke bliver mødt af en fortrolig, troværdig og varm hånd i den offentlige sektor, men i enkelte tilfælde og i særlige situationer bliver mødt af nogen, der ender med at afsløre f.eks. deres tilholdssted og f.eks. stikker dem til deres familiebagland.
Det problem vil vi gerne løse.
Hvorfor vil vi så gerne det?
Det mest rørende og følelsesmæssigt udfordrende, jeg har været ude for i de lidt over 2 år, jeg har siddet i Folketinget, har været at have kvinder på mit kontor, som lever under jorden, er på flugt og ofte bliver flyttet rundt i landet, fordi der er religiøse miljøer, som går langt ud over deres eksmand og deres forældre, og som i værste tilfælde gerne vil slå dem ihjel.
Det, som virkelig har pint og plaget mig, og som jeg ved piner og plager mange, er, at mange af de her ofre faktisk engang imellem oplever, at de er et problem, når de møder den offentlige sektor.
Altså, det er irriterende eller på tværs, at de har været udsat for f.eks. shariavold i det religiøse ægteskab, de blev trælbundet til i en tidlig alder.
Det er dyrt, og det er irriterende for sagsbehandlere osv.
Historierne om de der oplevelser af at blive mødt med modstand og med bebrejdelser og de der oplevelser af, at man er i vejen, fordi man har været udsat for det her, er det, der gør, at jeg er glad for, at Kommissionen for den glemte kvindekamp foreslår det her.
Nu synes jeg ikke, at kvinderne fyldte så meget i fru Susie Jessens indlæg.
Det handlede primært om undertegnede og om Socialdemokratiet.
Jeg ved ikke, om det er det, der er motivationen for at fremsætte det her forslag.
For mig handler det om kvinderne.
Jeg kan love fru Susie Jessen, at vi mener det, når vi siger, at vi gerne vil løse det her problem.
Kommissionen for den glemte kvindekamp siger, at de ønsker, at man i særlige tilfælde – særlige tilfælde – strammer de rammer, der er i dag i forhold til at vælge en anden sagsbehandler.
Det er ikke det, Danmarksdemokraterne skriver i deres beslutningsforslag.
Det andet er, at vi gerne vil gøre noget, som især kommer dem, som er allermest truede, til gavn.
Hvis det er børn og unge, er det nogen, der befinder sig på døgninstitutioner eller er anbragt.
Hvis det er voksne, er det på krisecentre.
Det vil vi gerne fikse.
Så vil jeg bare sige til fru Susie Jessen og til Danmarksdemokraterne, at det er fint nok, at man bliver ved med at beklikke Socialdemokratiets troværdighed i forhold til de her ting, men jeg kan love fru Susie Jessen, at der kommer et maskeringsforbud mod burkaer og niqab på de uddannelsesinstitutioner, som var genstand for det beslutningsforslag, der blev behandlet sidst, og at vi også kommer til at lande noget i forhold til krisecentre, som kommer til at gavne de her kvinder, som har det rigtig svært.