Jakob Sølvhøj (EL), 2018-11-30:
Tak for det.
Tak for de indlæg, der har været, i debatten.
Jeg synes egentlig, det har været en interessant debat.
Det skal man måske sige at alle debat her i salen er, men det er ikke altid, man siger det med samme ildhu, men jeg synes faktisk, at der en fælles erkendelse af, at vi har et problem, som skal løftes, og det er jo et sted at starte, at der er en erkendelse af problemet.
Ellers er det som bekendt vanskeligere at finde løsninger.
Det er efter Enhedslistens opfattelse et kolossalt alvorligt problem, at vi får den her opsplitning af gymnasier.
Årsagerne kan jo være mange, men det skyldes i meget høj grad, at elever fra ressourcestærke hjem søger væk fra gymnasier på Vestegnen, i Aarhus og andre steder, der er tilsvarende, og som resultat af det sker der en koncentration af unge fra mindre ressourcestærke miljøer og i høj grad med en anden etnisk baggrund end dansk.
Det er et alvorligt problem for integrationen.
Og jeg er sådan set enig med Alternativets ordfører i, at det at pege på den ikkeetnisk danske befolkningsgruppe som særlige syndere i den her sammenhæng ikke er sådan, vi skal se det.
Men vi kommer ikke uden om, at der er et problem i forhold til den manglende mangfoldighed, og ikke bare forringer det mulighederne for at skabe en stærkere integration og mangfoldighed, det er jo også kommet så vidt, at det direkte truer nogle gymnasiers eksistens.
Det er jo det, vi hører fra flere steder i landet: at nu har det efterhånden fået et sådant omfang, at det kan være svært at arbejde videre.
Der er kort sagt brug for, at der bliver handlet politisk.
Til de bemærkninger, der har været, om, at nu skal vi ikke forhaste tingene og nu skal vi ikke sjuske os igennem, vil jeg sige, som jeg også fik lejlighed til at sige i en af mine bemærkninger til andre ordførere, at selvfølgelig skal vi ikke det.
Vi har ikke noget ærinde om, at nu skal der laves snuptagsløsninger, som viser sig ikke at være holdbare om ganske kort tid.
Altså, problemet er så stort og så komplekst, at vi skal sørge for, at de løsninger, vi finder, ikke bare holder et skoleår, men at de faktisk er bæredygtige over noget tid, for selv om man ændrer reglerne, kan det måske også tage noget tid at få ændret den virkelighed, der er ude på skolerne.
Det vigtigste er, at vi får sat handlingen i gang, og at vi gør det meget konkret.
Og jeg er nødt til at sige – jeg ved ikke, om jeg er nødt til det, men jeg siger i hvert fald: Det er min opfattelse, at undervisningsministeren – Hvordan skal jeg sige det venligt? – ikke har gjort meget for at bringe den her proces videre.
Jeg har også det indtryk, som jeg hører undervisningsministerens partifælle hr. Henrik Dahl har, at så skyldes det vel meget, at man har en opfattelse af, at jo, det skal være markedsmekanismerne, der regulerer det her område, og at den enkeltes frie valg, uanset hvad det har af konsekvenser for fællesskabet, skal holdes fast.
Jeg vil ikke her slå til lyd for, at den enkeltes mulighed for frit at vælge sin vej er noget forkert, men vi er bare nødt til at sige, at her er det helt åbenlyst, at det medfører, at de markedsmekanismer, der så regulerer området, gør, at vi altså får en elevsammensætning på mange gymnasier, som er helt urimelig, og som vi er nødt til at ændre.
Vi har foreslået en model, der tager udgangspunkt i, at den enkelte elev som en forudsætning, når hun eller han overvejer sit valg af uddannelse,
tænker: Jeg skal uddanne mig sammen med dem, jeg har gået i folkeskole med, dem, der bor i mit nærområde; altså, at det er en naturlig ting, at man uddanner sig der, hvor man bor.
Sådan kan det ikke blive ved hele livet; det ville være et ejendommeligt princip på vores videregående uddannelser.
Vi erkender helt, at de kan støde på nogle barrierer, ligesom f.eks den unge, der er blevet mobbet de sidste 4 år i folkeskolen, er stødt på, og man kan stille spørgsmålet: Er det virkelig rigtigt, at de pågældende skal tvinges til at gå i et gymnasium der, hvor de bor?
Vi skriver, at man skal kunne indgive en begrundet ansøgning om, hvorfor man ønsker at blive optaget i et andet distrikt.
Hvis der er en studieretning, som man er brændende optaget af i forhold til det, man gerne vil her i livet, skal det så virkelig være sådan, at der er slået en mur omkring distriktet, sådan at man aldrig vil kunne vælge en anden studieretning?
Nej, det skal det efter vores opfattelse ikke være.
Vi er helt med på, at det på den måde også giver nogle udfordringer, i forhold til at man ikke vælger studieretning, umiddelbart når man går ind på gymnasiet, men først senere hen, men det ændrer jo ikke på, at man kan se, hvilke gymnasier udbyder hvilke studieretninger.
Jeg har ikke noget ønske om her at sige, at det er a piece of cake – det hele er simpelt – at der kun er en løsning, og at det kan ethvert folketingsmedlem se, så vi går den vej.
Men jeg synes, at der er rigtig meget, der taler for, at en distriktsmodel kan være det bærende, og at vi kan finde en fornuftig måde at regulere på, hvis det helt åbenlyst rammer skævt i forhold til enkelte elevers ønsker eller særlige behov.
Vi er også meget indstillet på, at det kan reguleres forskelligt i forskellige dele af landet.
Der er nødvendigvis ikke det samme behov for at regulere i Vestjylland, hvor jeg har fornøjelsen af at være valgt, som der er på Vestegnen eller i Østjyllands hovedby.
Det er klart, at der er forskellige problemstillinger, der skal håndteres, men derfor mener jeg alligevel, at en distriktsmodel faktisk godt kan være den bærende, og at vi ud fra det kan give regionsrådene en frihed til så at fastlægge nogle regler, mere præcise regler, i den enkelte region, som der kan være operative i forhold til det enkelte lokalområde.
Jeg håber, at der ud af den her politiske debat kan tegne sig et flertal for at gøre noget, som i modsætning til ministerens bud faktisk kan gøre det relativt hurtigt.
Når vi har fremsat forslag om, at det her skulle have en ikrafttræden fra skoleåret 2020, er det ikke, fordi vi sådan set synes, det kan vente til 2020, men vi har tænkt at foreslå, at det skulle træde i kraft ved det kommende skoleår.
Der har vi på forhånd imødekommet dem, der har sagt, at der er grænser for, hvor hurtigt de kan gøre det.
Men det er magtpåliggende for os, at vi kan sige til gymnasierne derude: Nu kommer der en løsning for det skoleår, der starter i 2020.
Og finder vi en fornuftig løsning der, så kunne vi jo også håbe, at vi inden for overskuelig tid havde en undervisningsminister, der så ud fra de pejlemærker, der var sat der, også var i stand til at reagere umiddelbart i forhold til også at optage i 2019, hvor der jo ligger nogle muligheder i forhold til fastlæggelse af kapacitetsloft osv.
Der ligger jo en ministerbeføjelse til at gå direkte ind og umiddelbart finde en løsning på nogle af de konkrete problemer.
Så med en totrinsraket, som vi får sat en tydelig retning på, om, hvad vi gør i forhold til skoleåret 2020, hvad gymnasierne ligesom kan planlægge ud fra, fordi der er givet nogle klare politiske signaler, og hvis vi så kan gøre det noget hurtigere i kraft af de ministerbeføjelser, der ligger – ja, så ville det jo være rigtig strålende. For selv om man måske vil glæde sig på en række gymnasier i Aarhusområdet og i Vestegnen over, at der kommer et klart signal, så vil man samtidig synes, det er rigtig beklageligt, at der ikke sker noget i forhold til det skoleår, vi umiddelbart er på vej ind i.
Så jeg håber, at vi kan gøre begge dele, men udgangspunktet, tror jeg, for at kunne få en minister til at handle konkret i forhold til de aktuelle problemer
er nok, at vi sender et ret tydeligt signal om, hvad vej det her skal gå i 2020, ellers tror jeg simpelt hen ikke på, at det sker.
Så tusind tak for de bemærkninger, der har været.
Jeg håber, at det her bærer i retning af, at vi kan finde fælles løsninger, sådan at det flertal, det indtil videre har været svært at finde her i salen, nu kan findes, for en løsning, som jeg tror vil vække stor glæde i det meste af gymnasieverdenen.