Søren Espersen (DF), 2021-11-09:
Tak til udenrigsministeren for både den mundtlige og den skriftlige redegørelse om Arktis.
Om end vi venter på den egentlige arktiske strategi, synes jeg, det er en udmærket beslutning også inden da at formulere en redegørelse om samarbejdet i Arktis, som det ser ud lige nu.
I Dansk Folkeparti lægger vi stor vægt på, at når den arktiske strategi foreligger, vil det være som en samlet strategi for hele kongeriget.
Jeg har forstået, muligvis misforstået, at hvert af de tre lande skal komme med en strategi, inden man så efter forhandlinger måske når frem til en endelig fælles strategi.
Jeg vil advare mod denne metode.
Den vil nemlig uvægerlig betyde, at godt nok er der nogle, der vinder – i gåseøjne – men tilsvarende er der nogle, der taber og derved taber ansigt.
Det vil kunne medføre store uoverensstemmelser.
Arbejder vore tre lande derimod sammen om en fælles strategi, vil de hver for sig bagefter kunne fremhæve det, man i særlig grad har æren for.
Det andet og helt væsentlige argument for at stå sammen er, at det styrker kongeriget udadtil.
Det vil ikke være tilfredsstillende for kongeriget, hvis andre magter, eksempelvis Kina og Rusland, øjner sprækker i kongeriget for så at kunne udnytte sprækkerne til egen vinding.
Dette medfører, at noget af det vigtigste, når det gælder sikkerhedspolitikken, er, som det blev stipuleret ved NATO-topmødet i Bruxelles i juni, at det blev slået fast, at man vil fortsætte med at gennemføre nødvendige aktiviteter i det høje nord for at støtte NATO's sikkerhedsinteresser.
Sideløbende blev det fastslået, at det bilaterale samarbejde med USA om specielt Grønland har en særlig historisk og strategisk betydning.
Hvis vi bliver ved Grønland, som jeg nu vil gøre noget særligt ud af, er spørgsmålet, hvorvidt man der stadig betragter kongeriget som den bærende og helt fundamentale søjle for samarbejdet, eller hvorvidt flertallet i Landstinget i iveren efter at opnå fuld selvstændighed hælder deres hoved mod USA og derved bevidst svækker forholdet til Danmark.
Det siger sig selv, at USA er helt på det rene med, hvad det er, der foregår inden for kongeriget, og naturligvis med såkaldt rettidig omhu gør sig sine forberedelser op til den dag, hvor Grønland har løsrevet sig fra Danmark.
I en halv snes år har USA stille og roligt gjort sig klar.
Med Grønlands selvstyrelov fra 2009, som Dansk Folkeparti i øvrigt stemte imod, indledtes nemlig USA's nyeste interesse for denne arktiske del af kongeriget.
I loven blev det stipuleret, at Grønlands befolkning er et folk; Grønland fik nu mulighed for ved en folkeafstemning at kunne stemme sig ud af kongeriget Danmark.
Og som nævnt gjorde USA med rettidig omhu sig klar, i tilfælde af at løsrivelsen skete og Danmarks flåde sejlede hjem, til øjeblikkelig at kunne overtage såvel den militære som den civile beskyttelse af Grønland.
Siden 2009 blev det for skiftende amerikanske ambassadører i København et must at styrke forholdet til Grønland og forbindelserne til Grønland, og utallige er de rejser, som USA's diplomater siden da har foretaget til Grønland.
Alene den seneste ambassadør, Carla Sands, besøgte vel Grønland op mod ti gange, ligesom grønlandske politikere i en lind strøm har besøgt Washington.
Siden er som bekendt et egentligt USA-konsulat med ti ansatte åbnet i Nuuk.
Situationen og det generelt dårlige forhold mellem det officielle Danmark og det officielle Grønland og nu beklageligvis også mellem landenes menige borgere har betydet, at kongeriget efter min opfattelse befinder sig i en historisk krise.
Det er alvor nu, hvor hadet til Danmark er ved at opstå i de nye generationer.
Først vil jeg dog som et sidespring konstatere, at Grønland økonomisk synes at have rejst sig fint efter pandemien og nedlukningerne, også med god udsigt til vækst.
Det gælder dog, at Grønland desværre stort set er afhængig af kun én eksportindtægt, nemlig fiskeri, og dette kan på et tidspunkt give problemer.
Landet satser dog nu med investeringer på turistindustrien, hvilket synes at være en rigtig god idé.
Grønlands overordnede økonomi står dog i et selvstændigt Grønland svagt med statens tilskud som det bærende element i samfundsøkonomien.