Kaare Dybvad (S), 2018-10-11:
Den socialdemokratiske boligpolitik bygger grundlæggende på to målsætninger.
For det første skal vi sikre, at så mange som muligt har en tidssvarende og billig bolig til rådighed, og for det andet skal vi sikre, at vi har nogle boligkvarterer, som er blandede på tværs af sociale grupper og på tværs af boligformer.
Vi tror i Socialdemokratiet på, at man kun kan opretholde et stærkt velfærdssamfund, hvis børn fra arbejderklassen og børn fra middelklassen går i klasse med børn fra ressourcesvage familier.
Effekten af at have klassekammerater fra velfungerende familier er altafgørende for de børn, der har det ringeste udgangspunkt.
Velfærden kan i vores optik ikke kun være den hjælp, man får på kommunen.
Det er først og fremmest det fællesskab, der er mellem mennesker i hverdagen.
Derfor er Socialdemokratiet også med i den aftale, som ligger bag det lovforslag, som vi behandler i dag.
Den vil sikre flere ejerlejligheder i Tingbjerg, den vil sikre flere almene boliger på Strandvejen.
Det er et skridt på vejen i retning af mere blandede kvarterer i vores byer.
Aftalen er en forlængelse af en lang socialdemokratisk planlægningstradition, der rækker tilbage til Staunings saneringslov i 1939.
Den brugte man dengang til bl.a. at rydde Borgergade og Adelgade i det centrale København.
Aftalen er også en forlængelse af det, der blev kaldt verdens bedste saneringslov fra 1959, som man brugte til at sanere den sorte firkant på Nørrebro.
Det var et kvarter, som fik det navn, fordi man i socialforvaltningens kontor satte en sort knappenål for hver børnesag, der var i området.
Og det område blev altså helt sort.
Aftalen er også en forlængelse af den byfornyelse, som Socialdemokratiet tog initiativ til i 80'erne og 90'erne, som forandrede Vesterbro i København og forandrede mange andre kvarterer rundt om i landet.
Ud med de gamle kakkelovne og de fugtige kamre, ind kom centralvarme og moderne isolering.
Det har været socialdemokratisk politik i det meste af et århundrede, at det ikke er acceptabelt, at vi placerer dem i vores samfund, der har det sværest, i de samme områder.
I alle tilfældene har det været sådan, at de borgerlige har syntes, det har været for dyrt, og at den yderste venstrefløj har været imod.
Men hverken de borgerlige eller den yderste venstrefløj vil i dag hævde, at vi skulle have ladet være.
De fleste kan se det rimelige i forandringerne, de fleste ønsker sig ikke tilbage til tiden før byfornyelsen, altså før forandringerne på Nørrebro og i indre by i København.
Den lov, vi behandler i dag, er således også lavet med udgangspunkt i den plan for Gellerupparken, som det socialdemokratiske bystyre stod i spidsen for i Aarhus.
Det handlede om at bygge nye ejerboliger i området, flytte kommunale arbejdspladser dertil, oprette en nærpolitistation og få private investorer ind i området.
Men det handlede også om at lave nedrivninger dér, hvor bydelen lukkede sig om sig selv.
På samme måde som i Gellerup beder vi nu 15 af de øvrige udsatte boligområder om at lave en grundlæggende forandring.
I mange af områderne, f.eks. Vollsmose, Tingbjerg, Bispeparken og Taastrupgaard, er man sådan set allerede i gang med arbejdet.
For de øvrige vil det her være startskuddet til arbejdet.
En del af kritikken i høringssvarene går på, hvor folk skal flytte hen.
Det er sådan set en indvending, der er reel nok.
I Socialdemokratiet har vi derfor sørget for at få tilføjet den mulighed, at man kan bruge indtægten fra salg af udenomsarealer og salg af boliger til at bygge nye almene boliger i områder, hvor det ellers ville være for dyrt.
Det er altafgørende for Socialdemokratiet, at der bliver bygget langt flere boliger og langt flere billige boliger i vores store byer, og lovforslaget her kan være et skridt på vejen til at sikre det.
En anden indvending, der har været, er kritikken af at nedbringe andelen af almene familieboliger til højst 40 pct.
Vi anerkender fra Socialdemokratiets side, at der vil være områder – hvor der f.eks. er befolkningstilbagegang, eller hvor der er en meget stor gæld i boligområderne – hvor det vil være svært at komme ned på 40 pct. almene familieboliger.
Man kan simpelt hen ikke bruge alle de redskaber, som er stillet til rådighed.
I Korsør er der eksempelvis et boligområde, hvor man ikke kan få mange private investorer ind, fordi der er befolkningstilbagegang og har været det i mange år.
Derfor har vi lavet en dispensationsordning for de områder, hvor man ikke kan bruge den fulde palet af redskaber, sådan som man kan i f.eks. Aarhus eller København.
Omvendt må jeg også sige, at der er en del af den kritik, der har været, som jeg synes er forfejlet.
Erfaringen er – hvad enten man snakker om socialdemokratiske kommuner som Aarhus eller borgerlige kommuner som Høje-Taastrup – at man bygger det samme antal almene boliger, som man river ned.
I Høje-Taastrup rev man 188 almene boliger ned, og man byggede et tilsvarende antal.
Og det samme gør man altså i Aarhus.
Der er altså ingen af vores hidtidige erfaringer, som tyder på, at det her skulle betyde, at man fjerner mange almene boliger.
Tværtimod er erfaringen faktisk, at man opretholder nogenlunde det samme antal eller endda bygger flere almene boliger.
Så jeg vil sige, at den del af kritikken synes jeg er overdrevet og måske mere et tegn på den kommende valgkamp end så meget på, hvad der står i det her lovforslag.
Med de ord skal jeg meddele, at Socialdemokratiet støtter lovforslaget.