Zenia Stampe (RV), 2024-01-11:
Tak for det.
Her er vi jo i sandhed inde ved noget af det inderste, men også mest paradoksale ved det åbne samfund og demokratiet, nemlig hvad man stiller op med mennesker eller foreninger, som ønsker at leve i et helt andet samfund end det, vi har skabt, og bruger de rettigheder og de midler, som vi stiller til rådighed som demokratisk retssamfund, til at bekæmpe selv samme samfund og selv samme rettigheder.
Det er jo i sandhed et dilemma.
Derfor er jeg sådan set også meget glad for, at vores regler er temmelig klare omkring det: Vi har forenings- og forsamlingsfrihed i Danmark, men i det øjeblik, man virker gennem vold eller opfordring til vold, kan man opløse en forening ved dom.
Men formuleringen ved dom er jo ret central, fordi det ikke er en beslutning eller en vurdering, vi herinde i Folketinget skal foretage.
Det er anklagemyndigheden, der skal vurdere, om der er grundlag for at føre en sag, hvor man kan få opløst en forening ved dom, under henvisning til at foreningen virker gennem vold.
Jeg vil bare sige på vegne af Radikale Venstre, som ellers tit er blevet beskyldt for at være halalhippier, og jeg ved ikke hvad, og tolerere de mest intolerante, at hvis det på noget som helst tidspunkt kan bevises eller man kan føre en sag, hvor man har grundlag for at sige, at Hizb ut-Tahrir virker ved vold, så håber og tror jeg også på, at man vil føre den sag, og jeg håber på, at man vil vinde den.
Men jeg er også glad for, at det ikke er os i Folketinget, der skal lave det anklageskrift og skal indsamle beviser.
Det er lige præcis det, vi har et uafhængigt retssystem for.
Det er derfor, vi også har en tredeling af magten.
Først er der en tredeling af magten, det vil sige, at det ikke er under Folketinget; det er ovre under Justitsministerens ressort.
Der har vi jo desværre ikke en helt klar opdeling, som man har i andre lande, for vores anklagemyndighed er ikke helt uafhængig, fordi justitsministeren i sidste ende er chef.
Omvendt ved vi jo godt, at en justitsminister ikke bare må rejse sager, der er politisk motiveret.
Der skal være en anklagemyndighed, der siger, at her er et grundlag for at rejse en sag.
Man må ikke bare rejse sager, som man ikke mener man kan komme i mål med, for så er det jo politisk motiveret chikane.
Derfor må den her sag gå sagens gang.
Det vil sige, at vi må gå ud fra, og jeg synes ikke, vi har grundlag for at antage andet, at Justitsministeriet og anklagemyndigheden løbende følger med i, hvordan Hizb ut-Tahrir driver deres forening, og hvis det på noget som helst tidspunkt viser sig, at de virker gennem vold og opfordring til vold, og at det kan bevises, så vil man føre en sag for at opløse Hizb ut-Tahrir.
Det kan vi kun bakke op om.
Men vi bakker altså også op om, at man ikke bare her i Folketinget kan bestemme, at der er nogen, man ikke synes skal eksistere.
Omvendt synes jeg altså også nogle gange, det er paradoksalt at stå og forsvare ytringsfriheden for mennesker, der gerne vil afskaffe den, men det er nu engang sådan, et åbent samfund fungerer.
Jeg har fuld tillid til, at i det øjeblik Hizb ut-Tahrir ikke bare argumenterer for et kalifat, hvor alle de her rettigheder, vi taler om, ikke eksisterer, men også begynder at bryde de her rettigheder i deres virke ved at opfordre til vold og ved at virke gennem vold, så falder den juridiske hammer.
Det kan vi kun bakke op om.
Men dermed er det også sagt, at vi ikke bakker op om det her beslutningsforslag.
Det er et ærinde, der sådan set i første omgang ligger i grundloven og så ovre hos anklagemyndigheden, der løbende følger med i, om der er grundlag for at rejse en sag.
I det øjeblik der skulle være det, er der fuld opbakning herfra til at gøre det.