Jan E. Jørgensen (V), 2020-05-12:
Tak for det.
Udover beslutningforslaget har jeg taget Betænkningen om offentlighedsloven med.
Den har nr. 1510, og den er her i to bind, så kan jeg jo lige slå op undervejs, hvis der er et eller andet, jeg skal søge svar på.
Nej, det er nu ikke derfor, jeg har taget den med på talerstolen.
Det er mere for at sige, at man nogle gange får indtryk af, at den her offentlighedslov, som kritikere går rundt og kalder mørklægningsloven, er noget, der er blevet til i sådan et skummelt kælderlokale, hvor nogle magtpartier har sat sig sammen og overvejet, hvordan man nu kan skjule alle sine rævestreger over for offentligheden.
Det er altså ikke tilfældet, og det billede, der bliver forsøgt fremstillet, er måske om noget med til at fremme en politikerlede.
Der var tale om, at vi havde en lov, som efterhånden havde nogle år på bagen.
Den var fra 1987 og forholdsvis ny, dengang jeg begyndte at læse jura, men tidens tand havde tæret i den lov, som i så mange andre, og derfor blev der nedsat en Offentlighedskommission, hvor alle mulige kloge mennesker på kryds og tværs, journalister, medieforskere og kloge jurister med forhenværende ombudsmand Hans Gammeltoft-Hansen i spidsen, satte sig ned og skrev en betænkning, hvor man gik ind og kiggede på, om der var noget i den gamle offentlighedslov, som tiden havde indhentet.
Og ja, det var der.
Noget af det var, at man kunne konstatere, at der blev samarbejdet mere på tværs af ministerier, og at ministerier samarbejdede mere også om politisk udvikling med styrelser.
Styrelser havde fået en anden funktion, end de havde i 1987, og der var også kommet flere af dem, og ministerier talte i højere grad på kryds og tværs af hinanden, og derfor mente man, at den gamle offentlighedslovs § 10 og § 7 var for snævre, fordi de udelukkende fokuserede på selve det enkelte departement, altså ligesom i en kommune.
En kommune er en enhedsforvaltning, og alt det, der cykler rundt gennem forskellige afdelinger i kommunen, er undtaget fra aktindsigt.
Men sådan var det ikke i en regering.
Hvis noget røg fra ét ministerium til et andet, var det pludselig et eksternt dokument, som man kunne søge aktindsigt i, og det fandt man fra Offentlighedskommissionens side var særdeles uhensigtsmæssigt, og det er jeg sådan set enig i.
Vi kan læse her i bemærkningerne til forslaget fra Nye Borgerlige, at en lang række praktisk vigtige typer af dokumenter efter den såkaldte ministerbetjeningsregel som udgangspunkt uden videre kan undtages fra aktindsigt, selv om de udveksles mellem forskellige myndigheder, og så nævner man som eksempel pressemeddelser.
Altså, det er jo meget mærkeligt at nægte journalister adgang til aktindsigt i en pressemeddelelse, for man sender den vel ud, for at nogen skal blive opmærksom på, hvad det er, man har af synspunkter.
Man har aldrig haft den ret, men jeg tror da, at mange journalister ville elske det, ikke mindst Henrik Qvortrup og Hans Engell og sådan nogle, som så kunne sidde og motivforske i, hvorfor mon den der sætning er blevet lavet om, og hvorfor man mon skrev »som« i stedet for »der«.
De ville elske det, men det ville ikke give meget mening, at man ikke havde mulighed for at vente med at give aktindsigt, indtil der forelå et endeligt dokument; sådan må det naturligvis være.
Så jeg tror, at meget af det, som ligger som begrundelse for forslaget, bygger på misforståelser af, hvordan retstilstanden var under den gamle offentlighedslov.
Under den gamle offentlighedslov havde vi § 10, som holdt en række dokumenter uden for aktindsigt, og så havde vi også § 7, der sagde, at interne arbejdsdokumenter i et ministerium som udgangspunkt var uden for aktindsigt.
Med hensyn til den offentlighedslov, vi har nu, selv om den er blevet til på baggrund af en kommission med en masse kloge mennesker, som har skrevet tusindvis af sider om, hvordan den nye offentlighedslov skulle skrues sammen, og selv om vi havde en lang og grundig debat osv., er spørgsmålet, om vi præcist har fundet det helt rigtige snit, med hensyn til hvad der skal være aktindsigt i og hvad der ikke skal være aktindsigt i.
Det mener jeg godt vi kan diskutere, men at fjerne ministerbetjeningsreglen fuldstændig uden at sætte noget i stedet ville umuliggøre skriftligt arbejde i et hvilket som helst ministerium, og det tror jeg ikke kan være i nogens interesse.