Henrik Dahl (LA), 2021-03-16:
I rapporten om de institutionsinterne forhold på Det Kongelige Danske kunstakademi kan man bl.a læse fire hovedpunkter: Forholdene på akademiet har ikke været værre end på andre uddannelser, ledelsen har været inkompetent, politikere og medier gør problemerne større, end de er, og fællesskabet og det fælles fodslag mangler.
For Poul Pilgaard Johnsen fra Weekendavisen er en dygtig journalist, men kunne han virkelig have skrevet den samme reportage fra de fleste danske uddannelser, som han sidste år i april skrev for Weekendavisen om Kunstakademiet med titlen »Kunstigt akademi«?
Så er jeg ikke beroliget over analysen, der lige er udkommet, så er jeg foruroliget over den, for anonymt stikkeri og voldsom mobning synes jeg ærlig talt ikke hører hjemme nogen steder.
En stor kender af Kunstakademiet er Berlingskes arkitekturredaktør, Holger Dahl.
Og jeg vil jo indrømme, at jeg er farvet af, at redaktøren de sidste knap 60 år har været min bror, men ikke desto mindre er det sådan, at i kraft af hans uddannelse og hans mange, mange år i branchen ved han, hvad han taler om.
Og her er, hvad han skriver i dagens Berlingske: »På samme måde som det var studentermarxismen, der tog livet af det fri universitet efter ungdomsoprøret, kan man sige, at det var identitetspolitikken, der endte med at slå det fri kunstakademi ihjel.
En svag ledelse lod pseudointellektuelt, politiserende nonsens erobre dagsordenen på Kunstakademiet, og slutresultatet ser vi i dag.
Da ledelsen ikke klart fortalte de woke aktivister, at alle holdninger må kunne diskuteres på Kunstakademiket – alle – så slap de dementorerne løs.«
Hvis der er nogen, der har glemt, hvad en dementor er, så er det et fantasivæsen fra Harry Potter-universet, der suger ånden ud af levende mennesker.
For helt ærligt: at smide en ting i vandet kan enhver idiot finde ud af.
Det er faktisk ikke et kunstværk.
Og kulturministeren har jo ret i, at et rigtigt kunstværk er kunstfærdigt på en eller anden måde.
Det skal man lære at lave, og det er den her debat om, hvad der egentlig foregår på akademiet, vi må have.
For det er jo ingen kunst – bogstavelig talt – at plaske en ting i vandet.
Det kan børn finde ud af, når de er halvandet år gamle.
Det, der er problemet, er, sådan nogle projekter som f.eks. en ph.d.-opgave, der hedder »Feministiske versioner af kvantemekanik og ny materialisme« eller »Økofeministisk og postmarxistisk kritik af det antropocænes forudsætninger«, kører Kunstakademiet væk fra at være et sted, hvor man lærer at arbejde med materialer og lærer om kunstens historie, alt det håndværksmæssige, det kunstfærdige, som f.eks. fører til de herlige malerier af Olaf Rude, som vi står og kigger på hver dag, når vi er på talerstolen, og som jeg ikke tror man kunne lære at frembringe ved at holde foredrag om kvantemekanik og nymarxisme.
Jeg tror faktisk, man skulle lære en hel del om at blande farver og disponere sit stof på lærreder osv. osv.
Det er forskellige varianter af social justice theory, som er en intolerant form for teori, som trænger andre teoriretninger ud, og det er jo det, der er kernen i den kritik, som kommer til udtryk i f.eks. Poul Pilgaard Johnsens artikler.
Tak for ordet.