Jeppe Søe (M), 2023-12-07:
Tak for det, formand.
Hvor er det ærgerligt, at klokken er så mange.
Det er faktisk nu, I skulle have ophævet clearingen, så der var fuld sal og masser af presse ude foran, for det her er faktisk et – beklager – vigtigere emne.
Det er vigtigt, at vi får nuancerne frem, og det er lige præcis nuancerne, jeg vil forholde mig til.
For jeg er enig i det, ministeren har sagt.
Jeg er enig med de to første ordførere.
Jeg er oven i købet enig i meget af det, hr. Karsten Hønge har sagt.
Det er ikke så tit, vi er enige, men her er vi enige om mange detaljer.
Så jeg vil gribe fat i et andet sted, nemlig netop i den mangel på nuancer, jeg synes der er i den her polariserede debat.
Alle mails er næsten ens.
Nogle af dem starter med »kære«, hvorefter der skal indsættes en politikers navn øverst.
En anden mail starter med følgende: Jeg vil gerne dele en personlig oplevelse, jeg har haft i Gaza.
Præcis samme personlige beretning kommer så fra flere hundrede forskellige underskrivere.
Og selv om begge de mails, som vi alle sammen her i salen sandsynligvis har fået, er upersonlige og ikke har krævet meget andet end at kopiere og sætte ind, så er der jo et menneske i den anden ende.
Her i Folketinget deler vi jo den rædsel.
Vi ordførere, der er i salen på det her sene tidspunkt, er alle sammen politikere med ansvar for det her område.
Vi bruger vores vågne tid på at lytte og se og holde øje, og vi får fortrolige oplysninger, der gør os klogere på, hvad der er reelt, og hvad der måske mest er YouTube.
Vi lytter til organisationer.
Vi har muligheden for at spørge ind til de organisationer for at få endnu mere viden og se på, hvad vi så kan gøre for at hjælpe yderligere.
Det gælder, hvad vi kan gøre både for at afhjælpe den humanitære katastrofe og forsøge at finde en løsning og skabe varig fred, og hele tiden med det mål, der jo er Danmarks officielle mål, nemlig en tostatsløsning.
Det ser ud til at have virkelig lange udsigter, men derfor skal vi jo stadig håbe og arbejde for at nå det mål, vi har.
Vi politikere har fået mails med billeder af halshuggede børn, med videoer, hvor man filmer, når halshugningen sker, og videoer med døde mødre, der bliver voldtaget, mens børnene ser på.
Jeg har nogle gange og især i de sidste 2 uger, hvor det er væltet ind med den slags, tænkt tilbage på dengang, hvor jeg var journalist og sad på udenrigspinden på redaktionen og modtog den slags videoer fra billedbureauer rundtomkring i verden, og hvor min opgave var at klippe det sammen, som jeg syntes danskerne skulle se i nyhederne.
Meget klippede vi fra – klip, man ikke bør se, selv om det er virkelighed.
Nogle af de klip fra 1990'erne, som jeg aldrig glemmer, heller ikke i dag, ser jeg faktisk nu – og det er præcis de samme optagelser – cirkulere igen som noget, der er sket i Gaza; brugt i en informationskrig.
Andre videoer, vi har fået, er med sikkerhed ægte.
De viser noget, der er sket i går eller i morges, og som måske vil ske igen i morgen og sikkert også om en uge og en måned.
Min pointe er: Vi ved for lidt.
Vi hører for meget, og vi ser meget, men vi ved for lidt, og sådan er det i alle konflikter, især når der er to parter, der arbejder på at få den anden til at være den slemme.
Vi ved for lidt.
Vores opgave er at holde tungen lige i munden, også selv om debatten raser og demonstrationerne buldrer og borgerforslag får nok underskrifter til at blive behandlet i salen.
Moderaterne kommer til at stemme nej til borgerforslaget.
Intentionen er som sagt med sikkerhed god.
Vi er enige i en række af punkterne, og noget af det er allerede gennemført.
Det er ret tydeligt, at der mellem linjerne er en bias.
I hvert fald mangler der en fordømmelse af Hamas og en anerkendelse af Israels ret til selvforsvar, og borgerforslag egner sig, som nogle allerede har været inde på, ikke rigtig til sager i en rivende udvikling, der allerede har overhalet forslagets tanker.
Jeg synes, det forpligter mig som politiker til at gøre mig til dommer over det, vi ser og hører, og fastslå, at det er folkemord, og sige, som der står, at Danmark skal fordømme israelske krigsforbrydelser.
Det er en konstatering af, at det er det, der er foregået, men det er ikke min opgave som politiker at bedømme, om det er det, der foregår.
Der støtter vi folk, der arbejder med det, folk, der forstår sig på det.
Det er deres opgave.
Min rolle er ikke at være dommer over, hvad der ses ske i nogle klip – måske er det endda mere en del af kommunikationen, end det er sandheden; vi ved det ikke – eller at vurdere, hvad der er hvad.