Søren Espersen (DF), 2019-11-29:
Mange tak.
Det har altid forekommet mig betænkeligt, når Folketinget skrider til at indføre handelssanktioner.
For det er jo netop sagens kerne; det er de danske eksportvirksomheder, store som små, som lider, når Danmark indfører sanktioner.
Tag for eksempel Rusland, som Danmark sanktionerede fra 2014, hvorefter Rusland skred til embargo over for danske eksportvirksomheder.
Embargoen ramte os over to omgange: i februar på levende dyr og i august på fødevarer generelt.
Det var fødevareproducenter, som i den grad af det offentlige Danmark blev tilskyndet til at gøre forretninger med Rusland.
Bare små 3 år forinden var regentparret samt kronprinsen ledere af en stor erhvervsdelegation med det ene formål at vække interessen for Rusland hos danske virksomheder.
Alt var på programmet: fødevarer, højteknologi, energi, kultur, sundhed, lufthavne, olie og gas og masser af events og receptioner, og de fornemme danske gæster mødtes med hele den russiske ledelse.
50 danske virksomheder sprang på – tilskyndet af det officielle Danmark for at kunne nyde godt af det russiske marked, som kunne bryste sig af en økonomisk vækst på 4 pct.
Eksportvirksomhederne brugte dygtigt til satsningen et trecifret millionbeløb.
Alt sammen fordi Folketinget trykkede på de grønne sanktionsknapper.
Vi herinde havde vores ryg fri.
Eksportvirksomhederne betalte for, at vi herinde kunne sidde med glorie om issen og gøre det – i gåseøjne – moralsk rigtige.
Er det, der foregår, fair?
Det er det, jeg håber at denne debat kommer til at handle om.
Mange tak.
Og tak til udenrigsministeren for bemærkningerne og også den her faktuelle korrektion i forhold til svineeksporten.
Det var jeg ikke klar over.
Det var rart lige at blive retledt der.
Jeg vil sige, at det har været en interessant diskussion, og det er sådan set heller ikke, fordi jeg har så forfærdelig meget imod det fælles forslag til vedtagelse, der er fremsat.
Jeg har dog en kommentar til det sidste punkt, altså der, hvor Folketinget opfordrer regeringen til at anvende offentlige midler for at hjælpe danske virksomheder med at finde andre markeder.
Alt det er jo fint – og det tror jeg i øvrigt også man altid har gjort og skal gøre, når man kommer ud for sådan noget – men for mange virksomheders vedkommende er det altså ikke nok i forhold til de problemer, de har haft.
Også tak for alle de bemærkninger, der har været.
Jeg synes dog, at nogle af ordførerne trods alt talte lidt udenom – og her kigger jeg ikke specielt på fru Eva Flyvholm – men man burde altså i stedet forholde sig til, hvem der egentlig skal betale for den her fest.
Hr. Henrik Dahl er jeg enig med i forhold til det, han siger vedrørende Krim.
Altså, det er lidt ærgerligt – jeg tør næsten ikke sige: sagt i en lukket kreds – at man har pinpointet Krim som betingelsen for at genetablere et fornuftigt handelssamarbejde med Rusland, for der er vist ikke nogen i hele verden, der tror på, at Krim nogen sinde igen bliver ukrainsk.
Det er jo trist, men sådan er vistnok virkelighedens verden.
Og det, at Krim er nævnt i erklæringen, gør det altså meget, meget svært at forestille sig en situation, hvor vi igen kan få et fornuftigt handelssamarbejde med Rusland.
Så er jeg også enig med hr. Henrik Dahl, når han siger, at virksomheder jo også selv har nogle økonomiske risikovurderinger, når de skal afgøre, hvor usikkert det marked er, som de har tænkt sig at engagere sig i.
Men der vil jeg altså også sige, at der specielt med hensyn til Rusland bestemt ingen usikkerhed var overhovedet.
Vi havde simpelt hen været venner med dem i 100 år, og vi kunne også være venner med dem i de næste 100 år.
Der var ikke nogen erhvervsdrivende, der havde problemer på samme måde, som hvis man skulle arbejde sig ind på det saudiske marked eller et eller andet andet marked.
Selvfølgelig har man altid nogle vurderinger, hvor man siger: Er det her det værd?
For ellers er det jo selvfølgelig altid nemmere bare at nøjes med at handle med Norge.
Men det er ikke sikkert, vi kan slippe af med det hele der.
Det er klart, at sådan er det.
Det gælder jo også, vil jeg sige, det her med våbenembargo, som også fru Eva Flyvholm var inde på.
Jeg er enig i, at der også kan komme en situation, hvor man siger: Vi vil ikke sælge våben til det og det marked eller det og det land.
Man kan så lide det eller ej, men det er det.
Der må man jo på en eller anden måde gå ind og selvfølgelig altid sørge for at hjælpe med at finde andre markeder.
Nej, min pointe med det hele – det er så muligt, at jeg ikke har udtrykt mig klart nok – er faktisk at finde ud af en måde, hvorpå vi ikke bare uden videre herinde kan trykke på en sanktionsknap eller en embargoknap.
Vi har jo vores på det tørre, når vi gør det, men så rammer det utilsigtet nogle helt andre, som vi ikke ønsker at ramme.
Og der tager jeg også udenrigsministerens bemærkninger som et godt tegn, altså at man gerne vil kigge på, hvad for en situation vi lige pludselig står i, når sådan noget sker.
Men der var vel heller ingen, der havde drømt om i forbindelse med Muhammedtegningerne, at man pludselig ikke mere ville drikke dansk mælk i Saudi-Arabien og sådan noget.
Altså, der kom så ingen modreaktion på det, men det kunne der sagtens have gjort.
Nu var Arla så kæmpestor en virksomhed, at jeg tror, at problemerne for dem ikke har været så store som for nogle af de her mindre virksomheder, som jeg nævnte i mit oplæg.
Men altså, det drejer sig om: Hvem er det, der betaler prisen for Danmarks udenrigspolitik?
Og der er det min holdning, at det gør regeringen og Folketinget, og ikke erhvervslivet og produktionsvirksomhederne.