Magnus Heunicke (S), 2024-01-09:
Tak for det, formand.
Nu er det jo ikke en værdi i sig selv, at lovbehandlingen her i Folketingssalen går lynhurtigt.
Det er fint, når den gør det, hvis det er temmelig overskueligt og der er stor enighed.
Det er også fint, når der er grundige og lange debatter.
Her er sagen jo den – og det er det, som flere ordførere også har været inde på – at Danmark har modtaget en begrundet udtalelse fra EU-Kommissionen om vores implementering af miljøansvarsdirektivet.
Det er Kommissionens vurdering, at en af bestemmelserne i direktivet ikke er gennemført tilstrækkelig klart og præcist i dansk ret, hvorfor den danske lovgivning ikke giver borgerne tilstrækkelig retssikkerhed.
Regeringen er enig med Kommissionen, og det er derfor, regeringen har besluttet at præcisere implementeringen af direktivet, og det er det, der sker med behandlingen af lovforslaget i dag.
Miljøansvarsdirektivet er i dag implementeret i vores danske miljøskadelov, miljøbeskyttelsesloven, og det gælder også en række andre love.
Formålet er jo at forebygge og afhjælpe større miljøskader på jord, vand og beskyttede arter og naturtyper; det er det, vi kender som miljøskader.
Ifølge miljøansvarsdirektivet har tre persongrupper rettighed til at anmode de relevante myndigheder om at træffe foranstaltninger vedrørende miljøskader og til at klage over myndighedernes afgørelse om foranstaltninger.
Den ene af disse persongrupper er personer, som berøres eller kan forventes at blive berørt af en sådan miljøskade.
Med lovforslaget foreslås det så, at direktivets ordlyd gengives ordret i netop miljøskadeloven og i de tilknyttede sektorlove.
I dag er persongruppen implementeret i dansk ret ved begrebet om enhver med væsentlig individuel interesse i sagen.
Det er et begreb, vi ellers kender generelt i Danmark; det anvendes som generelt begreb i vores miljø- og naturlovgivning.
Men vurderingen fra Kommissionen er altså, at det ikke er tilstrækkelig klart for en almindelig borger, at det juridiske begreb om individuel væsentlig interesse i sagen eller i forhold til sagens udfald dækker den situation, der sigtes til med udtrykket »kan forventes at blive berørt af en miljøskade«.
Derfor fremsættes det her lovforslag, som har til formål at rette op på præcis det her, så det sikres, at borgernes rettigheder fremgår klart og præcist i dansk ret.
Det er så det eneste, det her lovforslag indebærer, altså en præcisering af gældende ret.
Ændringen af ordlyden i lovene vil ikke medføre, at flere eller færre vil have mulighed for at klage og anmode om foranstaltninger.
Derfor ser jeg frem til den videre behandling af det her lovforslag.
Der er ingen tvivl om, at det her forslag simpelt hen er bydende nødvendigt.
Det handler om byggebranchen, som skal arbejde mere cirkulært, og som skal arbejde mere bæredygtigt.
For hvis man ser på byggebranchen i dag, er det sådan, at 30 pct. af alt det sand og grus, vi hiver op – jomfrueligt materiale, som vi jo ikke har ubegrænsede ressourcer af – anvendes i byggebranchen.
Det kan vi selvfølgelig ikke blive ved med.
Når vi ser på Danmarks samlede affaldsmængder, kommer 45 pct. fra byggebranchen.
Den står for ca. 5 mio. t årligt.
Det kan vi heller ikke blive ved med.
Og når man så ser på klimaaftrykket, kan man se, at med det her forslag og med indførelsen af selektiv nedrivning, så vil vi på globalt plan reducere CO 2 -udledningen med 60.000 t om året.
Vi kan ikke fortsætte på den måde, og det er det, der er kernen i det her forslag.
Så er der en del ordførere, der har spurgt om, hvorfor det så er noget, vi indfører i etaper.
Den klare årsag er, at der desværre ikke findes store systemer og markeder til at håndtere det her endnu, og nedrivningsfirmaerne er også i gang med at lære, hvordan man skal gå til den her opgave.
Jeg havde møde med en virksomhed her for noget tid siden, og de havde en mursten med.
Jeg ved, at man ikke må tage ting med her på talerstolen, men I må forestille jer, at jeg står med en brugt mursten her.
Den var blevet nedrevet og afpudset og var klar til at blive bygget med igen, og alle ved, at arkitekter elsker brugte mursten, for det giver jo ånd og sjæl til sådan nogle byggerier.
Det er meget, meget flot og lækkert.
Problemet er, at der ikke er nogen systemer til at gøre det her, og hvor en ny mursten koster 3-4 kr. for den billigste, koster de brugte mursten raskvæk 8, 10, 15, 16 kr. pr. mursten, og det vil sige, at man som bygherre skal bruge enormt mange ekstra midler på at gøre det, vi har brug for, nemlig at genanvende.
Fordi der slet ikke er gang i genanvendelse og den cirkulære økonomi endnu inden for byggeriet.
Så er det billigere at gøre hvad?
Det vi ikke skal gøre, nemlig at hive sand og grus op og få det brændt til mursten på teglværker, og så tager man de helt nye.
Når man river ned, er det i øvrigt også billigere at kvase det og bruge det til vejfyld og sådan nogle ting.
Før man gør det, skal man overveje, om det ikke kan lade sig gøre at bruge det igen.
Det er sådan set det, det her forslag handler om, og derfor er det et forslag, hvor man i høringssvarene kan se, at der er enormt stor interesse for det.
Og i og med at vores forsyningskæder jo er globale, er der heller ingen tvivl om, at det vil være hamrende stærkt for dansk erhvervsliv at gå videre ad den her vej.
Der er selvfølgelig krav i dag, men der er ikke krav til det, der er det fundamentale, nemlig selektiv nedrivning, altså at man undervejs i nedrivningen selekterer og sorterer og sikrer ting, i forhold til hvad der kan bruges og hvad der ikke kan bruges.
Vi ved, at der i vores byggerier er alle mulige øvrige materialer, som man så river ned i dag, og hele bunken bliver så ubrugelig og kan ikke genanvendes, og man risikerer jo også, at der er nogle problematiske stoffer, som så ligger dernede, og de kan selvfølgelig ikke recirkuleres i nyt materiale og i nyt byggeri.
Det er ikke sådan, at der i dag ikke er ønske om at få det gjort.
Det er der et kæmpe ønske om, og vi har haft hørt gode eksempler i form af både personlige eksempler og eksempler på nogle byggerier, som faktisk er lykkedes.
Jeg støtter hver eneste af dem, men vi kan ikke kun basere os på frivillighed og gode intentioner.
I dag er selektiv nedrivning hundrede procent frivilligt og hundrede procent ud fra nogle vejledninger, og der kan vi jo se, at det slet ikke er nok til at få gang i den udvikling, der skal til.
Derfor er vi nødt til også at stille nogle krav til, hvordan man skal arbejde som virksomhed og stille nogle krav til, hvad man skal som bygherre, og hvornår man så skal være omfattet.
Der er et par stykker, der så har spurgt om, hvorfor vi starter med de her 250-kvadratmetersbyggerier, og hvorfor vi ikke starter med parcelhusene, som typisk vil være mindre.
Der vil jeg bare tilkendegive, at nu starter vi med det her, og det er, fordi vi altså skal løbe en udvikling i gang, som ikke findes, og få en læring, som ikke er der.
Der er mange virksomheder, hvor man skal i gang med at tage en uddannelse og blive autoriserede, så de kan løfte den opgave her, og så følger vi den udvikling meget, meget nøje og bliver vejledt af både virksomheder og grønne organisationer.
For det her er startskuddet til en grøn transformation af en vigtig del af vores klimaaftryk og vores miljøaftryk, nemlig byggebranchen.