Ellen Trane Nørby (V), 2018-03-15:
Tak, og tak for det.
Jeg blev lige et øjeblik forvirret over, om det var forespørgslen, vi havde først, fordi en af forespørgerne stillede sig frem, men B 59 er jo et beslutningsforslag, som SF har fremsat, og som handler om medicinfrie behandlingstilbud i psykiatrien.
Derfor blev regeringen jo også sammen med Dansk Folkeparti med vedtagelsesteksten til F 4 enige om at udarbejde en samlet plan for udviklingen af psykiatrien, altså en ny handlingsplan for psykiatriområdet, som jeg egentlig oplevede at andre partier også bakkede op om, om end man ikke støttede vedtagelsen, også på baggrund af den styringsgennemgang af psykiatrien, som jeg som minister og regeringen iværksatte sidste år.
For mennesker med psykiske lidelser skal, lige så vel som mennesker med somatiske lidelser, tilbydes en sammenhængende indsats af høj og ensartet kvalitet.
Jeg vil også gerne starte med at slå fast, at jeg bestemt er tilhænger af, at psykiatrien skal kunne tilbyde patienterne forskelligartede indsatser, også indsatser, som ikke handler om medicin, men jeg ser det ikke som et ideal, at patienter skal have ret til medicinfri behandling på en medicinfri afdeling.
Derimod er det en grundlæggende ret, at alle patienter skal inddrages og høres og derudfra tilbydes de nødvendige indsatser.
Og det, der passer til den enkelte, og det, der nødvendigvis er det rigtige en måned, er ikke nødvendigvis det rigtige måneden efter.
Der er nødt til at være en individuel tilrettelæggelse af den indsats, der bliver lavet i vores behandlingssystem, også i psykiatrien.
Jeg synes også, at det er utrolig vigtigt at skelne mellem medicinfri behandling, som møder skepsis i de faglige miljøer i forhold til at tale om hele medicinfri afdelinger, og så det at have supplerende tilbud til medicin i psykiatrien.
For mig er det centrale spørgsmål jo i høj grad i sundhedsvæsenet, at man netop med patientinddragelsen også skal sætte fokus på, hvad der er vigtigt for patienten, hvad der er patientens individuelle behov og ressourcer, som skal være udgangspunktet for patientens forløb.
Beslutninger om patienten eller patientens behandling skal i høj grad tages sammen med patienten, og det synes jeg sådan set også er slået godt fast i sundhedslovens kapitel om patienternes medinddragelse.
Det gælder selvsagt også i psykiatrien, hvor vi jo kan se – og også høre – at der er patienter, der nogle gange efterspørger mere inddragelse og også efterspørger nogle behandlingsmetoder, som de ikke føler at de møder i tilstrækkelig grad.
Man kan også sige, at det her princip gælder både for somatikken og psykiatrien, altså at sundhedsvæsenet er der for patienterne og dermed også skal tage udgangspunkt i, hvad der skaber værdi for patienten.
Det kræver reel og aktiv medinddragelse, og heldigvis har der også over en årrække været et stigende fokus på patienternes selvbestemmelse og inddragelse i behandlingen, også på det psykiatriske område.
Det glæder mig også, hvis vi kigger på udviklingen i forbruget af psykofarmaka, at det går den rigtige vej.
At medicinsk behandling af psykiske lidelser i de fleste tilfælde ikke skal være første valg, og at der i høj grad findes en række alternativer til medicinsk behandling, vidner den her stigende opmærksomhed fra lægernes side jo også om.
Samtidig er det så vigtigt at huske, at for nogle mennesker med psykiske lidelser, det kan især være dem, som har behov for en indsats i den regionale psykiatri, så er medicinfri behandling ikke det mest effektive eller det mest værdiskabende tilbud.
Derfor vil jeg også tillade mig at give et indblik i det, jeg synes der skal være udgangspunktet for behandlingen i psykiatrien, nemlig at man ikke laver det så firkantet og så snævert opdelt, men at man netop både har en nuanceret tilgang til det, men også har nogle nuancerede muligheder, som kan tilpasses den enkelte patient.
Vi har en række faglige vejledninger og retningslinjer, der understøtter den rette brug af medicin og ikke mindst supplerende tilbud til medicin, så det burde i mange tilfælde også stå klart, at medicin ikke er førstevalget, og at supplerende tilbud skal være der og i høj grad er gavnlige for mennesker med psykiske lidelser.
Sundhedsstyrelsen oplyser, at man i psykiatrien stræber efter en trinvis intensivering af behandlingsstrategien og derfor også, afhængig af sværhedsgraden af den psykiske lidelse og det, vi ser derude, i høj grad anbefaler, at man starter med rådgivning, vejledning, uddannelse af patienten i sygdommen, og at man derefter som udgangspunkt anvender ikkemedicinsk intervention, der som oftest kan være enten terapibaseret på evidens, eller hvis det så ikke er tilstrækkeligt, at man så vurderer behovet for medicinsk behandling i overensstemmelse med gældende retningslinjer og faglige anbefalinger.
I børne- og ungepsykiatrien, som vi også har haft lejlighed til at diskutere på samråd, er ikkemedicinsk behandling i langt de fleste tilfælde førstevalget.
Dermed ikke sagt, at jeg forsøger at male sådan et skønmaleri, men jeg synes, at man skal passe på, at man ikke taler om psykiatrien og gør psykiatrien til sådan et sted, hvor det kun er medicin og piller, der ligesom er det, der finder sted.
Det tror jeg hverken gavner patienterne eller psykiatriens rygte generelt, og jeg synes egentlig heller ikke, at det er et fair billede på den psykiatri, som vi har, og også de mange initiativer, forsøg og indsatser, der gøres landet over for netop at sikre en behandling, som i høj grad tilbyder mere og andet end kun den medicinske behandling.
Vi har også set det med udmøntningen af satspuljen til forsøg med medicinfrie afsnit i psykiatrien, som først blev udmøntet i andet forsøg.
I første forsøg var der end ikke nogen, der havde i deres ansøgninger et grundlag for og ønske om ligesom at blive en del af den måde, som puljen var lagt op til, og derfor møder spørgsmålet om medicinfri behandling jo i høj grad faglig modstand.
Det kunne vi jo også se i forbindelse med udmøntningen af den pulje.
De faglige miljøer har rejst debatten om, hvorvidt det er fagligt forsvarligt at nedtrappe medicinen for alvorligt syge mennesker med behov for indlæggelse i psykiatrien, og det har også været påpeget, at medicin ofte kan udgøre et vigtigt supplement til andre behandlingsformer, og at medicin kan have afgørende betydning for det samlede resultat af behandlingen.
Hvad angår de norske erfaringer, er indførelsen af de medicinfrie behandlingstilbud i Norge først ved reelt at være på plads nu, selv om man fra politisk side satte gang i det i 2016.
Jeg tror også, at det er værd at bemærke, at der ligesom har været sådan en årelang debat mellem sundhedspersoner og patientforeninger i forhold til, hvad man skal gøre her, men erfaringerne og evidensen på området er desværre sparsomme, og derfor kommer også ønsket om et satspuljeprojekt, der kunne være med til at give os noget viden i Danmark.
I Norge har man heller ikke lagt sig fast på, hvorvidt de medicinfrie afdelinger er den langsigtede løsning.
Man har i stedet defineret de medicinfrie afdelinger som udviklingsprojekter, og der pågår derfor en national evaluering af den medicinfrie behandling i Norge.
Det er klart, at det også er noget, som vi skal følge fra dansk side både ude i regionerne og også hos Sundhedsstyrelsen.
Som jeg også indledte med at sige, skal vi have en psykiatri, der i langt højere grad inddrager patienten og også spørger til, hvad der er vigtigt i forhold til patientens behandlingsforløb.
Det kræver et stærkt organisatorisk og også ledelsesmæssigt fokus og også en indsats på det her område i forhold til at skabe de rette rammer for personalet, i forhold til at man bryder op nogle steder med en kultur og at man i høj grad lytter til og inddrager patienten langt mere.
Det er jo bl.a. også noget af det, som vi med satspuljen ad flere omgange har afsat penge til, og jeg forventer sådan set også med den økonomiaftale, som vi lavede som regering med regionerne sidste år, hvor der blev afsat ½ mia. kr. i frie midler, at regionerne også der prioriterer psykiatrien.
Og hvis vi kigger på vores satspuljeaftale, afsatte vi jo omkring 400 mio. kr. over 4 år til psykiatrien, og ikke mindst til nogle af de tidlige indsatser, hvor der netop ikke er fokus på medicin, og også i forhold til at undgå, at så mange særligt børn og unge stifter bekendtskab med behandlingspsykiatrien.
Så regeringen kan ikke støtte forslaget om at afsætte særskilte midler til at pålægge regionerne at etablere medicinfrie behandlingstilbud i psykiatrien.
Vi mener ikke, at det er den rette vej at gå, og vi mener også, at det er vigtigt, at det satspuljeprojekt, som vi har afsat penge til i fællesskab, får lov til at blive udviklet, at vi evaluerer på det, og at vi tager erfaringerne ind.
Og som jeg så også indledte med at sige, har vi jo her i 2018 en opgave foran os i forhold til at lave en langsigtet handlingsplan for psykiatrien, hvor jeg også har bedt Sundhedsstyrelsen om her i foråret at komme med deres faglige anbefalinger, og hvor der også vil ske en inddragelse både af aktørerne på området og også Folketinget i forhold til at sikre udviklingen for psykiatrien.