Jeppe Søe (M), 2023-10-27:
Tak for det.
De fleste ord er sagt, og jeg synes måske nogle gange, at vi står og gentager hinanden, eller gentager de samme ting mange gange, så jeg vil egentlig kort bruge min taletid på noget andet, når nu jeg har fået den.
Det er nemlig et nyt ordførerområde for mig.
Jeg synes, at vi de sidste 3-4 årtier i virkeligheden ikke har gjort nok ud af det nordiske samarbejde.
Man har, også mens jeg selv var i pressen, ofte talt om, at Nordisk Råd er en ligegyldig kaffeklub, at det hele nærmest er en lille smule ligegyldigt, fordi der er kommet noget, der er større og vigtigere, og at vores sammenspil heroppe på det nærmeste er paradeagtigt og museumsagtigt.
Det var holdningerne derude til det.
Jeg er dybt uenig.
Helt fra jeg var en lille dreng, har det nordiske, både det nordiske samarbejde med vores nabolande og hele rigsfællesskabet, betydet ganske meget.
Jeg havde en far, der ikke bare gik op i det på sådan helt normal vis, men var vanvittig omkring det, forstået på den måde, at vi aldrig måtte bruge bandeord, der var engelske eller lignende derhjemme.
Jeg måtte helst ikke sige spise, når vi gjorde det, for det kom fra Tyskland.
Jeg skulle sige æde, for det er godt nordisk sprog.
Så på den måde var hele vores barndom i virkeligheden noget, der handlede om det fantastiske naboskab, vi har med både de nordiske lande og i rigsfællesskabet.
Dengang computeren kom til og han fik Word, som det jo hed – jeg beklager meget, men det hedder det – på computeren, omdøbte han det straks til runehakning på sit skrivebord, for der skulle simpelt hen ikke være den slags i vores barndomshjem.
Det var en jomfrurejse, og da vi nærmede os Færøerne, havde de færøske fiskere blokeret havnen; vi måtte ikke komme ind. De var utilfredse med et eller andet i forbindelse med færgen, som jeg selvfølgelig ikke kan huske, for jeg var meget, meget lille.
Men det, jeg kan huske, var spændingen over, om vi overhovedet kom i land, og hvad det var for nogle sure mennesker, der holder der med deres både, og det tidspunkt, jeg så primært husker, var, da vi kørte i land på Færøerne i midnatssol.
Jeg sad oppe på tagbagagebæreren af den lille Morris 1000 med bindingsværk, for det måtte man godt dengang; vi passede ikke så meget på børn, så der sad vi, lige hvor det skulle være.
Jeg blev kørt i land ind til nogle, som jeg jo troede var sure, men det var de slet ikke.
De ville bare markere.
Når man har markeret, begynder vi igen på samtalen, og jeg synes, at det er noget af det, der styrker os i det nordiske samarbejde, både samtalen med vores nabolande og selvfølgelig det store rigsfællesskab.
Det er med en forståelse af, hvor vigtigt det er, at vi er stærke i et rigsfællesskab, at vi er stærke i det nordiske samarbejde, og at vi har det godt med vores naboer.
Det hilser jeg som en journalist, der har kaldt Nordisk Råd for en kaffeklub, i hvert fald meget, meget velkommen.
Jeg har været i Folketinget i et års tid, og der er to tidspunkter, hvor jeg ganske enkelt både er blevet rørt og stolt.
Det ene var selvfølgelig, da jeg blev valgt til Folketinget.
Det andet var, da der skete nogle ting i Moderaterne, så puslespillet pludselig gjorde, at jeg nu kan stå på talerstolen som ordfører inden for et område, der ikke bare ligger mig på sinde nu, men har gjort det i 52 år, hvis vi skal tælle »Smyril«-turen med.
Så tak for ordet.
Jeg bakker op om de ord, der er kommet fra primært fru Annette Lind, men også fra Venstre.
Jeg er sikker på, at jeg også vil være enig i meget af det andet, der bliver sagt i den her debat, for det her er et område, hvor Folketinget jo gudskelov er enige – ikke gudskelov, men er enige.
Tak for ordet.