Mona Juul (KF), 2020-04-30:
Tak for ordet.
Jeg er ikke helt sikker på, hvorfor det er sådan, men der er af uransagelige årsager altid nogle, der køber nogle tåbelige slankepiller, luksusmøbler til ingen penge og ansigtsbehandlinger, der får dig til at se 10 år yngre ud.
Det er fjollet og indimellem nærmest pinagtigt at iagttage.
Det samme har det været at se folk låne 10.000 kr. uden at ane, hvad ÅOP egentlig er for noget, og uden lige at læse det med småt.
Det har jo ikke sjældent vist sig, at de må hoste op med f.eks. 800 pct. i årlig omkostning, altså det, der er ÅOP, som både er renten og gebyret.
Det har dælme godt nok kunnet gå hen og blive til rigtig mange penge.
De fleste har selvfølgelig betakket sig for at tage lån med en årlig omkostning på trecifrede procenter.
At der alligevel er nogen, der er hoppet på det såkaldte kviklån, kan man kun gisne om årsagen til, men sikkert og vist er det, at udbyderne af lånene har været de helt store vindere.
Det er meget svært for mig at have sympati for udbydere, der udnytter svage sjæle, unge sårbare mennesker og måske endda ludomaners trang ved at lægge markedsføring af lån op ad spilreklamer.
For der er trods alt forskel på slankepiller, der ikke virker; møbler, der er knap så luksus, når de nu ikke koster noget; og ansigtsbehandlinger, der maksimalt får dig til at føle dig yngre, og så mennesker, der ender i en uheldig økonomisk situation, fordi de har fået lån, de absolut ikke burde have fået.
De første kan vi få ondt af og fnise lidt af: Verden vil bedrages.
Det kan vi selvfølgelig ikke være bekendt bare at blive ved med at sidde og se på.
Jeg tænkte, ligesom mange andre, at vi skulle se at få gjort op med de ublu rockerlignende renter, og kastede mig ind i kampen.
Jeg tænkte, at vi på trods af min antipati mod at lovgive om alt og alting skulle beskytte de svage sjæle mod rockerrenter, der kun forringer manges i forvejen meget ringe situation – at det ansvar skulle vi som samfund have overskud lige her til at påtage os.
Jeg har researchet, og jeg har endda chattet med nogle af udbyderne, hvor jeg lod, som om jeg ville tage et kviklån.
Det var grumt, kan jeg hilse og sige.
Jeg er stødt på private långivere og et dystert sort marked, og jeg havde aldrig forestillet mig, at Konservative skulle stå uden for en aftale om netop kviklån.
Så tak til ordføreren fra Enhedslisten.
Jeg kan også kvittere de øvrige ordførere og fru Victoria Velasquez; det har været en fornøjelse at arbejde med sagen, men ikke desto mindre er vi ikke med i aftalen.
Vi er ikke med, fordi aftalen er alt for vidtgående.
Den skyder gråspurve med kanoner.
Efter min bedste overbevisning er regeringen og partierne bag aftalen blevet grebet af stemningen og har glemt, hvad opgaven egentlig gik ud på, nemlig at fjerne de ublu kviklån.
Opgaven var ikke at smadre markedet for helt almindelige, kortvarige forbrugslån, for det er faktisk vigtigt, at der fortsat kan lånes penge, og at det fortsat kan betale sig at låne ud.
Vi skal i politik og i livet sådan i det hele taget spørge os selv: Hvad er ret og rimeligt?
Det kan godt være, det også lyder heftigt med et ÅOP-loft på mere end 35 pct., men det behøver det reelt ikke at være, når man ser på de samlede omkostninger i kroner – slet ikke for mindre lån med kort tilbagebetalingsfrist, som rigtig mange gerne optager og betaler tilbage, og som de efter min mening skal have lov til.
Du kommer hjem fra ferie, du kom lige til at bruge lidt for mange penge, køleskabet er i mellemtiden stået af, du får en invitation til en fest, og selvfølgelig har du ikke noget at tage på – sådan er det.
Det er først på måneden, og kontoen er ved at være tom.
Men lånet lander altså på en ÅOP på mere end 70 pct. og vil derfor fremover være ulovligt.
Så sker der jo bare én af tre ting: Enten dropper du det der med at få kold mælk og nyt tøj, eller også får du hjælp af en ven eller fjende, eller også får du et lån med en lavere ÅOP.
Det sidste kræver blot en længere tilbagebetalingstid, som banken naturligvis tager sig betalt for, og så står man med et samlet set dyrere lån med en ÅOP under 35 – ja, nok også under 25.
Det er jo det, der de facto vil ske, sådan som loven er strikket sammen.
Der er godt nok langt fra de 25 til de 800 pct. eller omvendt.
Var det virkelig det, vi ville?
Ikke efter min mening.
Og det var heller ikke det, den daværende konservative erhvervsminister havde i tankerne, da han i den gamle regering satte sig for at undersøge kviklånene.
Aftalen indeholder desuden diverse andre meget vidtgående restriktioner, hvor jeg også har svært ved at se balancen.
Alene markedsføringsforbuddet rammer helt seriøse virksomheder meget hårdt, og det stiller samtidig de danske virksomheder ringere end deres udenlandske konkurrenter.