Henrik Dahl (LA), 2017-03-14:
Der er fuld forståelse herfra.
Med redegørelsen om udvalgte internationale organisationer – der har været lidt tvivl om, hvor mange det var, men vi har fået det barberet ned til tre – får Folketinget jo et vældig godt overblik over arbejdet i de her forskellige internationale fora.
Der sker jo gode ting inden for OSCE.
Under tysk ledelse arbejder man for at styrke dialog, tillid og sikkerhed, og man kan ikke sige andet, end at det jo er noget, der i høj grad er brug for.
Der findes OSCE-lande, som indbyrdes er underlagt en meget skrøbelig aftale om våbenhvile.
Der er OSCE-lande, hvor problemer med overholdelse af menneskerettigheder er tiltagende og ikke aftagende.
Der er situationer, hvor et enkelt medlemsland af OSCE benævner andre medlemslande med de værste gloser i det politiske sprog.
Så der er ikke nogen tvivl om, at en styrkelse af dialog, tillid og sikkerhed er en god idé.
Jeg noterer mig også med glæde, at Danmark gør en stor indsats her, som vi kan være mere end tilfredse med.
Hvad angår Østersørådet bliver der også der arbejdet med mange gode ting, og de bliver gennemgået i redegørelsen.
Jeg har læst lidt på en hjemmeside, der hedder Dansk Råd for Genoplivning.
Det er jo ikke særlig rart at tænke på, at det er herfra, man henter metaforikken til at beskrive Østersørådet.
Genoplivning er noget, man iværksætter i forbindelse med f.eks. et hjertestop.
Jeg ved ikke, om det også gælder for Østersørådet.
Skrides der meget hurtigt ind, er chancen bedre, og sker der ikke noget, eller sker det ikke hurtigt nok, er døden til gengæld uafvendelig.
Til sidst er der så Europarådet.
Derfor er det jo begrædeligt, at der er indtil flere medlemslande, der nærmest viser vejen, når det gælder om at begrænse menneskerettigheder og ikke at styrke dem.
Det er også beklageligt, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol af egen drift har bidraget til at svække den folkelige opbakning til menneskerettighedernes meget vigtige sag.
Det sker jo ikke mindst, sådan som vi har været inde på flere gange, og som flere ordførere har været inde på, i kraft af nogle dynamiske fortolkningsprincipper, som ifølge den danske jurist – vi taler om en lektor i international ret ved Københavns Universitet, Anders Henriksen – har ændret konventionen til noget, som dens skabere ikke havde i tankerne.
Her siger Anders Henriksen, at det gælder om at fremtidssikre menneskerettighedskonventionen, ikke om at afvise den.
Og det bliver jo en af opgaverne for det kommende danske formandskab, når det tager spørgsmålet om Menneskerettighedsdomstolens aktivisme op.
Hvordan skal man så forholde sig til en redegørelse, der er så kompleks som den her?
En af de ting, man kunne gøre, var at gennemføre en såkaldt SWOT-analyse, dvs. en analyse af de styrker, svagheder, muligheder og trusler i forhold til Danmark, som man kan slutte sig frem til ud af redegørelsen.
Den helt afgørende styrke ved de internationale organisationer er – og det kan måske lyde lidt banalt, men det er det faktisk ikke – at de findes.
Som hr. Nikolaj Villumsen også har nævnt, har Det Udenrigspolitiske Nævn netop været på en rejse i Rusland, og den deltog jeg også i, og her slog det mig, at en verden uden internationale organisationer ville være en dårligere verden for Danmark, uanset hvor små fremskridt der så end bliver gjort, og uanset hvor frustrerende det må være at have sit daglige arbejde i organisationerne.
Internationale organisationer holder samtalen i gang, de holder den åben, og så har de en egenskab, som hr. Nikolaj Villumsen også var inde på, men som han formulerede på en lidt anden måde.
Vi er nok ikke så uenige, men det, som de internationale organisationer gør, er, at de sætter en normativ ramme for den måde, staterne omgås på.
Og hvad er det her med den normative ramme?
Ja, det er jo, at selv i de tilfælde, hvor et land overtræder principperne, som organisationen bygger på, kan man jo henvise til de grundlæggende værdier og den mission, der er i organisationen.
Og på den baggrund kan man jo så fastslå – og det er det normative – at denne eller hin stat handler dobbeltmoralsk.
Så selv om man måske ikke kan opnå andre resultater, kan man i det mindste få fastslået inden for en normativ ramme, at den handling, vi ser på, er dobbeltmoralsk.
Det ændrer ikke noget på kort sigt, men det ændrer på legitimiteten i det, som den stat, der er kommet på afveje, foretager sig.
Svagheden i organisationerne er selvfølgelig, at flere af dem har meget svært ved at levere på det område, man i andre sammenhænge kalder deres kerneforretning.
OSCE har det svært, når det generelt i Europa går den gale vej med security og cooperation, som S og C jo står for.
Europarådet er udfordret, hvis ikke der kommer en fremtidssikring af menneskerettighedskonventionen og den måde, domstolen arbejder på.
Det hænger sammen med noget af det, som den tidligere omtalte Anders Henriksen og hans kronik i Politiken var inde på, nemlig at der jo er en forbindelse imellem konventionerne, domstolen og den politiske legitimitet.
Hvis der ikke er nogen politisk legitimitet overhovedet, kan man jo sagtens komme i en situation, hvor befolkningerne rundtomkring i Europa simpelt hen vil afvise de her mekanismer og stemme for nogle, der helt vil vende ryggen til dem.
Den svaghed er jo også den største trussel mod de internationale organisationer, så det skal jeg vende tilbage til.
Mulighederne er det gode arbejde, der er sat i gang mange steder.
Måske ender det hele med påviselige fremskridt i forhold til Minsk-aftalen eller succes for bestræbelserne på at reformere aktivismen i Menneskerettighedsdomstolen.
Så har organisationerne jo været arbejdet og bekymringerne værd.
Til sidst kommer så truslerne, som der jo desværre er mange af.
Den liberale verdensorden, der er opstået ud af anden verdenskrigs ødelæggelse, er under pres og har snart været det i lang tid.
Store lande som Rusland og Tyrkiet bevæger sig jo i en illiberal retning.
Det kommer der hele tiden vidnesbyrd om.
Og det samme gør EU-partnere i lande som Ungarn og Polen.
Og i jo højere grad den her illiberale udviklingstendens fortsætter og måske breder sig mere, vil der nok ske det, at specielt OSCE og Europarådet ikke kan levere på de områder, som begrunder selve deres eksistens.
Det betyder jo ikke, at der er nogen af organisationerne, der vil forsvinde, for det siger den historiske erfaring at den slags organisationer ikke gør.
Men det, man kan forestille sig, hvis man ikke holder organisationerne relevante og politisk legitime, som jeg har været inde på, er, at de forvitrer.
Det er det, der sker med organisationer, altså at de bliver stående som ritualer og procedurer, men at staterne ofrer mindre energi på dem; at staterne udsender repræsentanter på lavere niveau, og at organisationerne bliver irrelevante.
Der kan så ske to ting.
I bedste fald bliver de til hyggelige traditioner ligesom julen eller Nordisk Råds litteraturpris, og i værste fald bliver de mindesmærker over den tid, hvor man troede, at de freds- og sikkerhedspolitiske spændinger var afskaffet, men hvor man måtte indse, at det kun var en forhåbning.