Karsten Hønge (SF), 2021-12-09:
Det er jo stort set en genfremsættelse af det beslutningsforslag, som også lå på bordet i 2019.
Der er fortsat brug for, at vi får afklaret det her skinargument om, at hvis vi skulle vedtage, at der skal være to tredjedeles eller kvalificeret flertal for at sende Danmark i krig, så ville det stride mod grundloven.
Først vil jeg sige, at vi ikke lægger op til, at der skal udarbejdes et lovforslag, men en samarbejdsaftale i Folketinget om, hvordan man gør det.
Det interessante er her, hvis man mener, at det at stille et konkret forslag om to tredjedeles flertal eller kvalificeret flertal skulle stride mod grundloven, men ikke mener, at det gælder en beslutning om et bredt flertal.
Der mener jeg, at enhver må kunne se, at det er en selvmodsigelse, der virkelig vil noget, for så vil et bredt flertal jo også stride mod grundloven, for grundloven operer kun med flertal.
Så det er dog et af de mere morsomme, synes jeg, skinargumenter at bruge, altså at det er helt umuligt at forestille sig to tredjedeles flertal, mens man godt kan forestille sig, at vi vedtager, at det skal være med et bredt flertal.
Til gengæld er vi i den situation – heldigvis – at ingen af dem strider mod grundloven, for vi forestiller os ikke en lov udarbejdet, men en måde at arbejde sammen på.
Jeg vil også sige, at det har været en meget nyttig debat i dag med hensyn til at få en afklaring vedrørende det forslag til vedtagelse, som vi vedtog i 2019, også omkring det brede flertal.
Det viser sig jo ikke at indeholde noget som helst af substans.
Der har vi så set i dag, at fru Annette Lind og Socialdemokraternes argumentation er slået til pindebrænde.
For når det kommer til stykket, har vi haft det ene parti efter det andet heroppe og bekræfte, at for dem betyder det ikke noget, at der står et bredt flertal, for hvis det skulle være, så opfatter de et bredt flertal som et mandats flertal.
Så det viser og understreger i den grad, hvor vigtigt det er, at vi får vedtaget et beslutningsforslag som det, der ligger foran os.
Og til den her snak om, at vi vil arbejde for det bredest mulige flertal, vil jeg sige: Ja, det vil vi alle sammen – og helst for ens egne forslag, ikke også?
Men jeg vil da også sige med det samme, og jeg har sagt det tidligere i dag, at jeg har stor respekt for regeringens evne til dygtigt at få store flertal bag de forslag, der har været.
Men pointen er jo, at et beslutningsforslag skal tage udgangspunkt i et worst case-scenario: Hvad nu hvis det sker igen, at vi får en højreorienteret regering, der jo ikke vil føle sig bundet af et bredt flertal, der skal forstås som andet end et mandats flertal?
Det har debatten i dag været med til at afklare, og det har været rigtig godt.
Vi synes, det er nødvendigt at vende tilbage til tidligere tiders sådan fælles forståelse af, at dansk krigsdeltagelse kræver en solid og bred opbakning i Folketinget, fordi det var og er helt centralt, at vores udsendte mærker opbakning og støtte fra hele samfundet – det samfund, som nogle af dem aldrig vendte tilbage til igen, det samfund, som alt for mange kom hjem til med ar på sjæl og krop, med store konsekvenser for dem selv og ikke mindst deres pårørende.
Det er en gruppe mennesker, vi som samfund endnu ikke har lært i tilstrækkelig grad at kunne håndtere med værdighed.
Det handler grundlæggende om, at vi som demokratisk samfund bliver nødt til at tage så store beslutninger på et ordentligt og bredt funderet grundlag.
Det plejede det konsensussøgende og fredselskende Danmark at gøre indtil 2001, hvor nye standarder for dansk krigsdeltagelse blev sat.
Det så vi først og fremmest i de første måneder af 2003, hvor VK-regeringen internt havde besluttet sig for at sende danske soldater til Irak på et grundlag, som først, efter at beslutningen reelt var taget, og meget for sent blev forelagt Det Udenrigspolitiske Nævn.
Sagen var jo allerede klappet af med det parlamentariske grundlag i Dansk Folkeparti.
Beslutningsgrundlaget, hvorpå det smalle flertal sendte danske soldater i en offensiv krig for første gang i 150 år, viste sig senere at være det pureste opspind – fabrikerede løgne, der startede en krig, som vi til stadighed kæmper med konsekvenserne af, og som vi så ofte ser rædslerne fra.
Danmark var med; danske kvinder og mænd var sendt i skarp aktion i en krig, der reelt intet formål havde, og som folkeretligt ingen forankring havde.
Jeg tror ikke, vi er så uenige endda.
Det, jeg prøver at pointere, er bare, at forskellen her er, at den soldat, der vælger at tage af sted, ikke selv er herre over, hvilke aktioner vedkommende skal deltage i.
Den soldat skal gøre, hvad der bliver sagt.
Sådan er det i det hierarki, der er inden for militæret.
Derfor er der en forskel her, synes jeg.
Her siger vi direkte til det enkelte menneske: Du skal nu gå ud på den her patrulje i Helmand med risiko for, at du dør.
Der synes jeg bare, at sådan nogle mennesker kan forvente en meget bred opbakning.
Og der, hvor jeg selv tror, at det her totredjedelsflertal eller kvalificerede flertal kan være relevant – det var det, jeg sagde i min ordførertale – er, at det i forarbejdet vil sørge for, at man får den her brede fundering og den her åbne debat.