Jacob Mark (SF), 2018-10-11:
Verden er i hastig forandring.
Nyheder kan sprede sig fra den ene ende af verden til den anden i løbet af et splitsekund.
Nyheder, man engang kunne stole på og var sikker på kom fra en pålidelig kilde, er nu oftere fake news eller falske nyheder.
Udemokratiske regeringer blander sig i folkevalg i andre lande med internettrolde eller trolls.
Journalister bliver erstattet af robotter for at kunne levere nyheder hurtigere.
Store internationale virksomheder, der ikke er underlagt den samme demokratiske kontrol, som vi andre er, får mere magt, og de hiver samtidig annoncekroner ud af et dansk mediemarked, som er presset, og svækker forudsætningerne for at lave fri og kritisk presse i fremtiden.
Lisbeth Knudsen sagde engang, at vi er i en eller anden form for brydningstid, og hun opfordrede til, at vi fandt på nogle løsninger sammen på tværs af Folketinget for at stå imod det pres, der kommer fra udlandet – og der kommer et pres fra udlandet, især på det danske mediemarked.
Jeg mener, vi skal styrke de danske medier, hvor de er pressede.
Det er den rigtige vej at gå, fordi det styrker de private medier.
Jeg mener, vi bør styrke de private uden at stille alt for mange krav til, hvad de skal levere, fordi pengene styrker dem.
Jeg er imod puljetyranniet.
Jeg tror på, at hvis man sikrer et fast grundlag for den frie presse, skriver den også gode nyheder.
SF vil sikre, at vi udbreder vores fælles kulturarv, og SF vil sikre, at uanset om man er født i Køge, i Aalborg eller i Frederikshavn eller er født i Hillerød, så har man adgang til nyheder, man har adgang til kultur, man har adgang til indhold, som kan binde os alle sammen sammen og fremme den demokratiske samtale.
Det, jeg prøver at sige, er, at da vi gik ind til de her forhandlinger, var det med det udgangspunkt at styrke public service og styrke dansk indhold.
Når vi ikke stemmer for lovforslagene, er det, fordi vi mener, at det endte anderledes.
Der er mange detaljer i det her medieforlig, og man kunne have dykket ned i mange af dem, men det grundlæggende og det, som jeg mener er det politiske spørgsmål, er: I en brydningstid, hvor de danske medier er presset, og hvor der er mange fake news, er det her så den rigtige vej at gå?
Det mener jeg ikke.
I går var det sindedag på DR.
Da jeg først hørte udtrykket sindedag, spurgte jeg en journalist: Hvad betyder sindedag?
Det er den dag, hvor man kan få at vide: Vi har i sinde at fyre dig.
Der var ca. 200, der blev fyret i går.
I medieaftalen – eller public service-kontrakten er det nok i virkeligheden – står der, at der i alt vil være op imod 400 medarbejdere på DR, der bliver fyret.
Det er synd for dem, men det er i højere grad synd for os som samfund.
Når DR2 bliver svækket, er det ærgerligt for os som samfund.
Når kulturkanalen på DR lukker, er det synd for os som samfund.
Når nyhedsjournalisterne bliver færre, er det ærgerligt for vores nyhedsdækning i Danmark.
Der bliver lidt mindre for os herinde på Christiansborg at lave, for vi vil ikke blive kontrolleret lige så meget, men i virkeligheden er det nok også ærgerligt for os herinde på Christiansborg.
Når man skærer livsnerverne over på dele af dansk musik, er det ærgerligt for os alle sammen.
Og når man lukker gode politiske programmer, som er set af flere hundrede tusinde, så er det ærgerligt både her på Christiansborg og for os alle sammen.
Jeg mener, det svækker vores demokratiske samtale, og jeg mener, det svækker mediemarkedet i sin helhed.
Der kommer stadig væk – og der er jeg enig med kulturministeren – til at være godt indhold.
Vi kommer stadig til at have stærk public service.
Men når man kigger på det samlet set, er det her en svækkelse af public service i Danmark i en tid, hvor det er mere presset end før, og det er ufornuftigt.
Argumentet for det, som jeg sådan kalder blodbadet på DR, har været fremført i sådan en lang kampagne fra forskellige parter.
Nogle har været værre end andre.
Nogle, der har været rigtig slemme, synes jeg, har været organisationen Danske Medier, som igen og igen har turneret med budskabet om, at det vil redde de danske private medier, hvis man skærer ned på DR.
Hvilket sted i verden har man skåret på public service, og så er de private medier pludselig blomstret op?
Ingen steder.
Tværtimod er der faktisk noget, der tyder på, at når man har en stærk public service med fri adgang, konsumerer forbrugerne simpelt hen flere nyheder, fordi de først går ind på public service-kanalen, og så bliver de nysgerrige på noget andet.
Så jeg tror, at det, der sker nu, er, at de kommer til at opleve, at de har endnu værre konkurrencevilkår i forhold til de trusler, der er fra udlandet.
Ligesom hr. Søren Søndergaard vil jeg gerne gå ind i en debat om, hvordan man kunne have fået DR til at være bedre til at dele og fået brugt DR's styrke til at lede flere hen på de private medier.
Jeg vil også gerne diskutere, og det var også det, jeg sagde, at vi havde styrket den private mediestøtte, men det her kommer ikke til at styrke de private.
Dog har selv de private medier også været ude med den erkendelse, som jeg synes er vigtig, nemlig at det her er en samlet svækkelse af public service.
Man tager først, i hvert fald i de tal, jeg har – og nu har jeg prøvet at finde de helt opdaterede tal – 72 mio. kr., 140 mio. kr., så 242 mio. kr., så 284 mio. kr. og så 378 mio. kr. ud, altså ca. 1 mia. kr.
Jeg har prøvet at være rundt og verificere tallene.
Ca. 1 mia. kr., som før skulle være gået til public service, hiver man ud af markedet.
Hvis man ikke tror, det får katastrofale eller i hvert fald alvorlige konsekvenser i en tid, hvor markedet i forvejen er presset, så forstår jeg det ikke.
Jeg forstår heller ikke, at Dansk Folkeparti er gået med til det, for selvfølgelig kommer det også til at påvirke den regionale dækning negativt.
Til sidst vil jeg bare sige, at der også er en del af det her – og det har også været diskuteret en del – der handler om licensen: Ros for, at man har presset på for at afskaffe licensen, ros til dem, som har været med til at ændre det, så vi ikke længere har licens i Danmark.
Licensen var asocial, licensen var ulogisk, fordi tre studerende skulle betale tre licenser, og én familie skulle betale én licens, og licensen førte til, at mange slet ikke betalte til vores public service i Danmark, så licensen var dum, og det er godt, at den er væk.
Jeg kunne godt have tænkt mig, og det var det, der egentlig førte mig til mit spørgsmål til Dansk Folkeparti i dag, at man havde finansieret det via bundskatten, fordi det netop, som Enhedslisten også sagde, ville have betydet, at de bredeste skuldre bar de tungeste læs.
Og når jeg undrer mig over, at Dansk Folkeparti ikke greb den mulighed, så er det jo, fordi der stod en samlet opposition klar og sagde: På det her vil vi gerne presse regeringen til en mere solidarisk løsning end den, man har fundet.
Og det plejer vi faktisk nogle gange at blive enige om herinde, når det handler om finanser.
Så plejer Dansk Folkeparti ikke at være blege for at komme over og sige: Vi vil gerne tage imod et godt tilbud.
Det gjorde man ikke her.
Det synes jeg er ærgerligt.
Til allersidst vil jeg sige til ministeren: Når man er et lille parti, som SF er indtil næste valg, så forhandler man som ordfører mange forlig.
Jeg har aldrig før oplevet, at man ved indgangen til forhandlingerne om et forlig har fået at vide, at det er take it or leave it, inden vi forhandler.
Jeg tror, mediemarkedet ville have haft gavn af en bred aftale, og jeg håber også, der kan komme en bred aftale efter et valg, og jeg håber, det var den sidste af sin slags i Kulturministeriet, hvor man forhandlede på den måde.
For det tror jeg ikke er sundt for forligskulturen herinde på Christiansborg.
Ja, vil jeg sige til Dansk Folkeparti, vi vil gøre alt, hvad vi kan, for at få et nyt medieforlig og en ny public service-kontrakt efter et valg.