Pelle Dragsted (EL), 2017-09-07:
Skuespilleren Flemming Jensen skrev forleden et klogt indlæg.
Han skrev, at vi i Danmark har mange år har haft en konsensus om, at der må være en nedre grænse for, hvor usselt vi kan tillade vores medborgere at leve, og en øvre grænse for, hvor meget den enkelte har ret til at rage til sig.
Det er en konsensus, som det desværre ser ud til at regeringen ønsker at gøre op med.
på et enkelt opslag: Almindelige danskere, der går på arbejde, skal have 5.000 kr. mere om året, når vi når 2023, direktøren, der tjener 1 mio. kr., får 28.000 kr., mens direktøren, der tjener 3 mio. kr., får 85.000 kr. om året.
Og går vi op og ser på de 1.000 danskere med de allerhøjeste indkomster, kan de lune sig med mere end 200.000 kr. mere hvert eneste år.
Det er jo ganske åbenlyst, at det her er topskattelettelser i forklædning.
Det er de samme danskere i toppen af indkomstskalaen, der får de store rabatter, bare ad nogle andre kanaler.
Det er smart, måske også lidt for smart.
Hvad med dem, der har mindst – de danskere, der er ramt af sygdom eller arbejdsløshed?
Hvad med vores million af folkepensionister?
De får ikke en bøjet femøre – ikke noget som helst.
Og det er jo faktisk værre end det, for regeringen vil det netop de fattigste danskere om at betale en god del af regningen for skatterabatterne til Direktørdanmark.
1 mia. kr. kommer fra nedskæringerne på kontanthjælpen, fra de 60.000 børn, der rammes.
Men det er kun begyndelsen, for i forslaget kan man jo læse, at regeringen vil finde 5 mia. kr. gennem det, de kalder justeringer i overførslerne – justeringer.
Der er tale om et beløb, der svarer til ti gange de nedskæringer, der fulgte af kontanthjælpsloftet.
Altså, at kalde det justeringer, svarer da til at sige, at »Titanic« blev ramt af en mindre vandskade.
Finansministeriet har så nævnt børnechecken og optjeningsprincipper for udlændinge som mulige kilder, men enhver, der kender til offentlig økonomi, kan jo sige sig selv, at der kan man ikke finde 5 mia. kr.
Hvis man skal finde så mange penge, skal man ned i lommen på de store grupper: på folkepensionisterne, på førtidspensionisterne eller på de studerende.
Så folkepensionisterne må gå derude og dukke nakken, mens regeringen bag lukkede døre forhandler med Dansk Folkeparti og finder ud af, hvem det er, der skal holde for.
Men uanset hvem der får regningen, vil der være tale om, at nogle af de fattigste danskere skal betale for lavere skat for dem, der har mest – fra fattige børn til billigere biler, fra dem i bunden, til dem i toppen.
Det er usympatisk, det er usolidarisk, og det er udansk.
Med den ublu omfordeling fra bund til top, som regeringens forslag vil medføre, er det egentlig ikke så underligt, at regeringspartierne har slået knuder på sig selv for at se, hvad de kunne gøre for at skjule forslagets egentlige konsekvenser.
Vi har oplevet en statsminister, der på direkte tv løj danskerne op i hovedet, da han sagde, at HK'eren fik mest ud af skatteudspillet.
Vi har oplevet et Finansministerium, der har spredt dybt vildledende talmateriale til medierne og offentligheden.
Det er dybt, dybt problematisk også ud fra en demokratisk synsvinkel, at en regering på den måde misbruger den tillid fra befolkningen og den autoritet, som den er udstyret med.
Det var ikke HK'eren, heller ikke relativt, der fik mest ud af forslaget.
Det er i øvrigt fuldstændig latterligt at opgøre fordelingen af skattesænkninger relativt i procent.
Det er jo kroner og øre der tæller.
Min mor er socialrådgiver.
Hun får da er ikke en relativ rabat nede i Fakta, fordi hun har en mindre indkomst end direktøren.
Det er bare mere spin og mere gøgl fra regeringspartierne.
De nyeste påfund er næsten endnu mere komisk, for nu behøver vi nemlig ifølge regeringen slet ikke at vælge imellem velfærd og skattelettelser, for skattelettelser er velfærd.
Det er sådan en besynderlig øvelse, der leder tankerne lidt hen på George Orwells nysprog: Krig er fred, frihed er slaveri, skattelettelser er velfærd.
Altså, hvis lav skat er velfærd, skal vi så også kalde lavskattelande som Singapore for velfærdssamfund, selv om de ikke har noget, der bare minder om den sociale tryghed, vi har herhjemme?
Jo mindre tryghed, jo mere velfærdssamfund.
Begrebet bliver jo meningsløst.
Så drop nu det spin og lad os holde fast i et ærligt og præcist sprog.
Privat velstand er privat velstand, og det er dejligt.
Velfærd er velfærd.
Virkeligheden er jo bare den, at vi ikke kan bruge de samme penge to gange.
Hvis regeringen får sin vilje og bruger 17 mia. kr. på at sænke skatten, kan vi ikke bruge de 17 mia. kr. på vores sygehuse, vores børnehaver og vores ældrepleje.
Og når der så i de kommende år kommer stigende udgifter, fordi vi lykkeligvis lever længere, så vil det jo betyde, at vi ikke kan give vores ældre den samme tryghed som i dag.
Det er det valg, vi står med.
Så kan I komme med alle de sproglige julelege, I vil, men det er det valg, vi står med.
Og egentlig burde det vel ikke være svært for regeringen, ikke hvis vi havde en statsminister, der holdt ord over for befolkningen.
Prøv lige at skrue tiden bare et par år tilbage til dengang, hvor den nuværende statsminister ville overbevise os om, at efterlønnen skulle rundbarberes og vi alle sammen skulle arbejde flere år.
Hvad var det, statsministeren sagde om reformerne dengang?
Han sagde, at de her reformer var nødvendige, hvis vi skulle sikre, at udgifterne til velfærd kunne følge med, når flere ældre i fremtiden fik brug for hjemmehjælp og plejehjem og sundhedspleje.
Og hvad oplever vi så nu?
Jo, nu kommer selv samme statsminister, hr. Lars Løkke Rasmussen, gudhjælpemig og fortæller os, at det økonomiske råderum, som reformerne skaber, skal bruges på at sætte skatten ned for dem i toppen.
Hvad med velfærden?
Jo, i stedet for at lade udgifterne til velfærden vokse i takt med det øgede antal ældre, vil regeringens nedgradering af det offentlige forbrug betyde, at der bliver færre penge pr. ældre, færre besøg fra hjemmehjælperen, dårligere hjælp til et stigende antal demente ældre.
Og det gør det ikke spor bedre, at fordelingen af de skatterabatter, som regeringen vil dele ud, er omvendt proportional med, hvem reformerne har ramt hårdest.
For det var da ikke direktøren eller advokaten, der bar tyngden af reformerne.
De har gode aftrædelsesordninger og penge nok til selv at betale for en tidlig pension.
Alligevel er det dem, som nu skal belønnes, mens de arbejdsløse, folkepensionisterne og lavtlønnede danskere får enten lidt eller slet ikke noget.
Så dem, der gennem afsavn og tabte rettigheder skabte råderummet, får ikke den velfærd, de blev lovet, og de får heller ikke en rimelig andel af gevinsterne af lavere skat.
Den slags snyderi over for befolkningen har et navn: løftebrud.
Heldigvis kan vi stadig sikre en tryg velfærd i fremtiden.
Heldigvis kan vi forhindre den usympatiske omfordeling fra bund til top, som regeringen lægger op til.
For danskerne har jo sådan set sat et Folketing sammen, hvor der er et flertal af partier, der inden valget sagde til vælgerne, at de var mod topskattelettelser – også de forklædte af slagsen.
Der er et flertal af partier, som har lovet, at der skal være tryg velfærd, også når vi bliver flere ældre.
Det flertal består i dag.
Dansk Folkeparti kan bruge det, hvis de vil.
Der er overhovedet ingen grund til at acceptere sådan nogle lunkne kompromiser, der bare gør store skader lidt mindre, for regeringen har jo ikke andre steder at vende sig hen.
Om Dansk Folkeparti vil medvirke til statsministerens løftebrud og snyde danskerne for den velfærd, de blev lovet, vil de kommende uger og måneder vise.
Jeg håber det ikke, og det tror jeg heller ikke at befolkningen gør, for det store flertal af danskerne, som bliver gjort til grin for deres egne penge af regeringen, har i den grad fortjent bedre.