Ole Birk Olesen (LA), 2021-02-23:
Tak for det.
Det er jo de store linjer, der tegnes af velfærdspolitikken i Danmark.
Ting ændrer sig ikke fra det ene år til det andet, men man kan se det store perspektiv, når man kigger længere tid tilbage.
Hvis vi går helt tilbage til 1960 i Danmark og til et tidspunkt, hvor Danmark var et mere normalt land i verden med et normalt skattetryk, en offentlig sektor af en normal størrelse og overførselsindkomster af en normal størrelse, var der ca. 200.000 danskere i den arbejdsdygtige alder, som ikke arbejdede, men blev forsørget af det offentlige, altså 200.000 var der dengang.
Går vi så frem til i dag, ligger vi vist omkring 700.000, altså mere end tre gange så mange personer i den arbejdsdygtige alder, som ikke arbejder, men bliver forsørget af det offentlige – ja, vi har sågar været oppe at røre ved næsten 1.000.000.
Den politik, der blev ført i perioden, er det, der er årsagen til, at vi har haft den udvikling.
Politikken er, at man indfører stadig flere ydelser, som man kan søge, når man ikke arbejder, og de ydelser, man kan søge, bliver højere og højere i den periode, op til at man får det maksimale antal danskere i den arbejdsdygtige alder, som ikke arbejder.
Det var den politik, som stod på til op omkring 1990'erne eller lignende, og som man så har forsøgt at rulle lidt tilbage efterfølgende.
Det begyndte sådan set allerede med Poul Nyrup Rasmussens regeringer.
Der lavede man nogle reformer, der gjorde, at det bedre kunne betale sig at arbejde igen, og man skar lidt ned på rundhåndetheden fra det offentlige.
Dagpengeperioden gik fra at være i princippet uendelig til at blive sænket til først 7 år og senere 4 år.
Man har sænket kontanthjælpen for f.eks. unge mennesker; det er også socialdemokratiske regeringer, der har været med til det.
Så den her proces væk fra, at vi får stadig flere mennesker på overførselsindkomst, selv om de burde arbejde, har stået på et stykke tid, og det med, at man under borgerlige regeringer indførte et kontanthjælpsloft og en integrationsydelse osv., er jo i forlængelse af det der med, at man siger, at nu er det altså gået for vidt, og at nu har vi for mange, der ikke arbejder.
Det er en politik, man ikke alene fører af hensyn til dem, der skal betale regningen, altså dem, der troskyldigt går på arbejde hver dag og betaler deres skat, og som må se, at der er nogle andre, der ikke går på arbejde.
Det er selvfølgelig ikke sjovt for dem, og det vil man gerne undgå.
Det er det, at deres forældre ikke arbejder, der gør, at de i højere grad f.eks. har misbrugsproblemer.
Det er det, at deres forældre ikke arbejder, der gør, at de i højere grad er at finde i kriminalitetsstatistikkerne.
Det er det, at deres forældre ikke har noget at stå op til hver morgen, der gør, at de her børn vokser op i problematiske hjem.
Derfor må man jo fortsætte den her strategi med at sørge for, at vi får færre og færre på overførselsindkomst i Danmark, for det tjener ikke noget formål at have dem på overførselsindkomst.
Det er faktisk ikke bedre, at voksne mennesker er på kontanthjælp til 12.000 kr. om måneden, end at de er i arbejde til 15.000 kr. om måneden.
Og jeg ved, at hvis man spørger venstrefløjen, vil den sige, at man ikke kan arbejde for 15.000 kr., at det er working poor.
Men altså, hvis alternativet er, at man skal være på kontanthjælp til 12.000 kr., er det så bedre at være non-working poor end at være working poor?
Hvorfor skulle det være bedre?
Nej, de sociale problemer udfolder sig der, hvor der ikke er arbejde, og derfor kan vi selvfølgelig ikke støtte den her forlængelse af det midlertidige børnetilskud, som har til formål at rulle hele den positive reformpolitik tilbage, som vi har ført igennem mange år, og som skal sørge for, at flere kommer i arbejde i stedet for at være på overførselsindkomst.
Vi stemmer imod lovforslaget.