Pelle Dragsted (EL), 2016-09-06:
Da statsministeren præsenterede den her såkaldte helhedsplan, talte han meget længe om, at det handlede om kommende generationer – at sikre dem bedre vilkår og fremtidssikre samfundet for vores børns skyld.
Men når jeg læser indholdet af planen, kan jeg ikke få det til at hænge sammen.
Jeg har selv to børn, en dreng på 11 og en pige på 14, og jeg kan simpelt hen ikke se, hvordan den her plan vil gøre tilværelsen bedre for dem og for alle de andre børn, der vokser op i de her år.
Jo, de skal vokse op i et samfund, hvor de er nødt til at forgælde sig for at få en uddannelse.
Vi ved, hvad konsekvensen er, for vi ser det i andre lande.
Færre gennemfører en videregående uddannelse, og det rammer skævt.
Unge fra hjem, hvor der ikke er så mange bøger i bogreolen eller så mange penge på kontoen, bliver ramt hårdere end dem, der kommer fra mere velhavende hjem.
Hvordan er det bedre vilkår for vores børn?
Det er da det modsatte.
De skal vokse op i et mere ulige samfund, hvor det Danmark, som jeg tror rigtig mange af os holder af, hvor der ikke er så langt fra toppen til bunden, er under forvandling til et samfund, hvor vi har fattige mennesker.
Midt i rigdommen har vi mennesker, der lever i fattigdom.
De skal vokse op i et samfund, hvor straffen for at blive arbejdsløs, altså for at få en fyreseddel, uforskyldt, er hårdere, fordi man skal leve af mindre, mens man leder efter et nyt arbejde.
Og hvis man er så uheldig, at man bliver ramt af en arbejdsulykke eller af kronisk sygdom, ja, så bliver man hægtet permanent af velstandsudviklingen i samfundet.
De skal indstille sig på at arbejde mange flere år, før de kan trække sig tilbage, uanset om de starter tidligt, uanset om de er mange år i nedslidende job.
Så skal de også vokse op i et velfærdssamfund, som er mere og mere gennemhullet.
Jeg hørte her til morgen i radioen, hvordan vi allerede nu står i en situation, hvor sygeplejersker går hjem fra arbejde med ondt i maven, fordi de måske lige har kunnet klare det mest nødvendige.
Men de kunne ikke holde den døende patient i hånden eller få taget en ordentlig snak med de pårørende.
Og det er kun starten, hvis den her plan bliver gennemført.
Hvordan kan man kalde det her for en fremtidssikring?
Hvordan kan man sige, at det her skaber et bedre liv for vores børn?
Det forstår jeg ikke.
Og det, der er besynderligt, er jo, at vi er rigere i dag, end vi var, da jeg var ung.
Hvorfor skal vores børn så vokse op med færre rettigheder, med et dårligere velfærdssamfund, med dårligere SU, med dårligere tryghed, når man bliver ramt af arbejdsløshed, selv om samfundet er blevet rigere i mellemtiden?
Det giver da ingen mening.
Jo, siger statsministeren, det er, fordi vi skal have gang i væksten i samfundet.
Det er derfor, der skal nye reformer til og flere skatterabatter til de rigeste i samfundet.
Men lad os lige prøve at tænke lidt over det argument, for det er jo i virkeligheden den rene tilståelsessag.
Nu har danskerne gennem mere end et årti lagt ryg til en uendelig række af reformer: pensionsreform, efterlønsreform, førtidspensionsreform, dagpengereform, sygedagpengereform, fremdriftsreform, kontanthjælpsreform 1, 2 og 3, selskabsskattelettelser, marginalskattelettelser, og sådan kunne jeg blive ved – alt sammen ud fra løftet om, at reformerne ville få vækst og velstand til at vokse i samfundet til gavn for os alle sammen.
Nu kommer statsministeren så og fortæller os, at vi har en vækstkrise; at væksten i dag er lavere, end før politikerne herinde gik reformamok.
Det er da en tilståelsessag, en direkte erkendelse af, at deres politik, at hele rækken af reformer ikke har leveret på, hvad de lovede; at alle de ofre, som danskerne har bragt, ikke skabte vækst, men bare gjorde vores samfund mere ulige og mere utrygt for almindelige mennesker.
Der burde sidde et flertal herinde i Folketingssalen med røde ører.
Men så lad os prøve at lege med tanken om, at den her plan rent faktisk skaber vækst – at flere af de samme reformer, som hidtil ikke har virket, skaber vækst.
Er det så prisen værd?
Vil vi acceptere, at mennesker i Danmark skal leve i fattigdom?
Vil vi acceptere, at folkepensionister og førtidspensionister skal gøres fattigere, og at syge mennesker mishandles i vores kontanthjælpssystem, for at få lidt mere vækst?
Der var engang, hvor formålet med vækst var, at vi skulle have flere rettigheder.
For hver generation fik almindelige mennesker bedre rettigheder, bedre muligheder.
Men nu vil højrefløjen og deres økonomer have os til at opgive rettigheder og muligheder for at få vækst.
Og det er en vækst, som i øvrigt samtidig skal fordeles mere og mere ulige.
Men hvad hjælper det da, at dele af samfundet bliver økonomisk rigere, hvis det er et dårligere og mere utrygt samfund, vi skal leve i, hvis det er socialt og menneskeligt fattigere.
Det bringer mig til det måske mest alvorlige problem ved den her plan, nemlig at den svigter på den allervigtigste udfordring overhovedet, som er klima- og miljøudfordringen.
Hvordan kan man snakke om en fremtidsplan, hvordan kan man snakke om at fremtidssikre samfundet, hvordan kan man snakke om ikke at sende en regning til børneværelset, mens man sløjfer vindmøller, mens man ødelægger den finansieringsmodel, som har været central for, at Danmark er førende grøn økonomi i verden?
Igen vil jeg spørge: Hvad skal vi bruge vækst til, hvad skal vi bruge lidt mere velstand til, hvis vi ikke har en jord, man kan leve på?
Det dér er ikke fremtidssikring – det er et gevaldigt fremtidssvigt.
Det er det gennemgående for den her plan, nemlig at den er præcis det modsatte af fremtidssikring.
Den her plan vil betyde, at mine børn skal vokse op i et samfund, der er mindre trygt for almindelige lønmodtagere, i et samfund, hvor der er færre rettigheder end i dag, i et samfund, hvor vores natur, vores drikkevand, vores åer og fjorde og skove, vores dyreliv og vores planteliv er i dårligere stand end i dag, og hvor klimakatastrofen er rykket tættere på.
Det er ikke en fremtidsplan.
Det er en fortidsplan.
Den bringer os ikke fremad.
Den bringer os tilbage.
Og det er ærgerligt, for der er i den grad brug for at tænke på fremtiden i de her år.
Der er i den grad brug for, at vi udvikler samfundet, og at vi sørger for at efterlade et bedre samfund til vores børn, nemlig et samfund, hvor alle er med, og hvor det ikke er pengepungen eller antallet af bøger i reolen, der bestemmer, hvem der får hvilken uddannelse; et samfund, hvor man ikke skal være bange for at blive ramt af arbejdsløshed eller sygdom eller for at blive gammel, fordi man ved, at det fællesskab, man har bidraget til, er der og griber en, når man har brug for det; et samfund, hvor vores sygeplejersker, vores socialrådgivere og vores pædagoger og alle de andre offentligt ansatte kan gå stolte og glade hjem fra arbejdet, fordi de har kunnet levere en service og har kunnet bruge deres faglighed sammen med brugerne; et samfund, hvor alt ikke kun handler om vækst og BNP og mere og mere forbrug, men hvor alt det andet, der giver vores liv værdi – kultur, naturen, kreativiteten, de stærke fællesskaber mellem mennesker, alt det, vi jo godt inderst inde ved er det, der betyder noget for os – får meget mere plads i vores liv og også i den politiske debat, når vi skal bedømme, om et forslag er godt eller dårligt; et samfund, hvor der er mere tid til det liv, der ligger uden for arbejdslivet – tiden med vores børn, med vores familie, med vores forældre, når de bliver gamle – og et samfund, hvor der også er plads til, at man faktisk har et liv efter arbejdslivet, før man er fuldstændig slidt ned.
Der er rigtig meget at tage fat på, og vi har mulighederne i Danmark.
Vi er et rigt land, og vi er et effektivt land.
Vi er et veluddannet land.
Vi kan godt, hvis vi vil.
Hvis vi tør tænke nyt i stedet for at køre ad den samme vej, som vi har kørt ad indtil nu, og som ikke har virket.
I Enhedslisten står vi hundrede procent parat til at være med til at skabe sådan en plan for fremtiden.
Men det grundlæggende er, at den skal få os fremad til et bedre liv for vores børn – ikke tilbage til noget, der er ringere.