Jens Rohde (KD), 2021-05-25:
Ja, det er da fuldstændig rigtigt.
Der kan man jo ikke forhindre noget land.
Der er da heller ingen, der forhindrer os i at melde os ud af konventioner, hvis vi har lyst til det.
Det kan vi gøre til enhver tid.
Jeg synes, det er helt fair, hvis det er det i hr. Morten Messerschmidts optik, og vi anskuer jo åbenlyst verden meget forskelligt.
Fred være med det, det synes jeg er helt legitimt, men jeg ville ikke anbefale det.
Det er jo altid sjovt at høre, hvad konventionerne er skyld i.
Det er jo næsten alt fra mord og terrorisme til dårligt vejr.
Hvad mange glemmer – og desværre især på den borgerlige fløj, som historisk set har meget stor ære, mener jeg, af at have ført den kosmopolitiske verden ind i danskernes hverdag – er bevidstheden om den kosmopolitiske verden.
Den har man ligesom sluppet for at jagte nogle lette synspunkter.
Konventionerne er blevet til for at forhindre flygtningestrømme.
Det er jo sandheden.
Det er jo derfor, f.eks. Danmark, Norge og Sverige allerede i 1950'erne lavede en lov, der skulle gøre op med statsløshed.
Det gjorde vi før FN, for FN-konventionen kom først i 1961.
Derfor synes jeg, man skal være en lille smule varsom med at skyde skylden på konventionerne for al den lovgivning, som jo bunder i den måde, vi håndterer vores retssamfund i Danmark på – også når det gælder kriminelle udlændinge.
Der er ikke nogen, der ønsker, at de skal være her, men det er jo bare sådan, at vi har den retstilstand i dette land, ikke som følge af en konvention, men som en tilstand i dette land, at når man har udstået sin straf, så har man i princippet gjort regnskabet op med samfundet.
Hr. Morten Messerschmidt skriver, at man vil udfordre konventionerne.
Det tror jeg ikke.
Jeg tror, at DF vil ud af konventionerne.
Det synes jeg egentlig også stod ganske klart, da hr. Morten Messerschmidt holdt sin tale.
Så kunne vi jo bringe Danmark på linje med det græske juntastyre, som vist er det eneste, der nogen sinde har meldt sig ud af menneskerettighedskonventionen.
Så meldte de sig i øvrigt ind igen, da de fik demokrati.
Men jeg forstår da godt, at DF gerne vil ud af konventionerne.
For det gør jo, at man kan drive den stat, hvor målet helliger midlet; hvor flertallet altid har ret til at gøre med mindretallet, hvad de vil; hvor staten kan lovgive med tilbagevirkende kraft; hvor staten straffer kollektivt; hvor det er os herinde, der afgør skyldsspørgsmål, og den udøvende myndighed, der nærmest skal lave strafudmålingen – en stat, der skaber ulighed for loven, adskiller børn og forældre, og en stat, hvor frihed er sådan noget, magthaverne uddeler i portioner til forskellige grupper, som så i øvrigt bare har værsgo at være taknemlige for vores indsats for det danske demokrati.
Det er ikke det samfund, jeg har lyst til at leve i.
Jeg undrer mig jo simpelt hen over – jeg betragter hr. Morten Messerschmidt som et begavet menneske, som tilmed er uddannet jurist – at man kan stå for det synspunkt, at der ikke skal være en international retsorden; at man kan stå for det synspunkt, at den enes fejl undskylder den andens: Hvis Erdogan gør sådan, så kan vi jo også bare.
Nej, hr. Morten Messerschmidt, den enes fejl undskylder aldrig den andens.
Hvad nu, hvis Rusland melder sig ud og ind igen?
Jeg har hørt Dansk Folkeparti tale for – og hr. Morten Messerschmidt må korrekse mig, hvis det er forkert – at man bør melde sig ud, og så kan man melde sig ind med nogle forbehold.
Jeg mener at have hørt det.
Men hvad nu, hvis Rusland melder sig ud og ind igen med forbehold for artikel 10 om ytringsfrihed?
Hvad nu, hvis Polen melder sig ud og ind igen med forbehold for artikel 6 om retfærdig rettergang?
Hvad nu, hvis Tyrkiet melder sig ud og ind igen med forbehold for artikel 3 om forbud mod tortur?
Så er der ikke ret meget menneskerettighedsbeskyttelse tilbage i Europa, og så er der jo heller ikke nogen international retsorden.
Konventionen vil jo ganske enkelt miste sin betydning, og det vil være fatalt for Europa, hvis vi i Danmark gambler med det system ved at sætte vores eget medlemskab over styr.
Selvfølgelig kan tingene udfordres.
Det må de gøres politisk gennem en forhandling, ved at man sætter det på dagsordenen.
Men det gøres ikke ved, at vi bevidst bevæger os ud over kanten for dermed at sikre vores egen ret til at gøre med alle andre, hvad vi vil.