Karsten Hønge (SF), 2023-05-12:
Jeg har haft den ubetingede fornøjelse at deltage i de her redegørelsesdebatter mange gange.
I år vil jeg gribe min tale lidt anderledes an på grund af tre ting.
Den første er forfatningsudkastet, der jo kom på bordet i Grønland i sidste uge, dernæst den spændte internationale situation og så optrækket til et nyt forsvarsforlig i Danmark.
Jeg tror bare også, vi bliver nødt til at se realiteterne i øjnene, og en af tingene er eksempelvis navnet.
Når man i Danmark siger ordet rigsfællesskab, lægger vi jo mest mærke til den sidste del, »fællesskabet«, for jo, det er noget, vi kan lide, det er positivt.
Men vi må bare erkende, at i Grønland og i Færøerne lugter det mere af hengemt kolonitid.
Så derfor har vi altså også en opgave her med at finde nogle betegnelser for vores fællesskab, der rummer os alle sammen.
Om det så lige skal være, at vi skal hen i et helt tredje sprog for at finde et navn for det, synes jeg måske er lidt fattigt.
Og bofællesskab, som jeg kalder det, er måske lige lovlig SF-agtigt.
Det, det handler om, er substansen i det.
Og der vil jeg bare sige, at et bofællesskab altså ikke fungerer, når man sådan mødes i fællesrummet og de to andre partnere, man bor sammen med, stort set hver morgen sætter den der plade på med sangen »Should I Stay or Should I Go«.
For det skaber i længden en utilpashed i sådan et bofællesskab, og det skaber især en utilpashed, når der er to parter, der sætter den melodi på, og den tredje part, nemlig Danmark, tror, at det, man hører, er »Love Me Tender«, for det er det ikke.
Derfor tror jeg, vi bliver nødt til, i ægte respekt, at åbne ørerne og ikke lukke dem for de indvendinger, der er over for den måde, vi har indrettet os på.
Måske er det dramatisk, men man kan måske sige, at vi på en måde er fanget i sådan en dødedans med hinanden, hvor det alt for ofte, ikke altid, men alt for ofte er negative toner, der slår dansen an.
Så ville jeg da så meget hellere danse en glad polka med harmonikamusik med grønlænderne og en glad kædedans med uendelig mange vers med færingerne.
Jeg tror, at det, der er brug for, er, at vi kaster de her tre brikker, de tre små nationer, op i luften og får dem til at lande i et nyt mønster.
Og der vil jeg også starte med at slå en isøkse igennem en myte, som er meget sejlivet, især i Grønland og på Færøerne, men også i Danmark for så vidt, nemlig at Danmark skulle have strategiske interesser i Arktis.
Det har vi ikke.
Rækkefølgen er, at Danmark har stærke strategiske interesser i Arktis, så længe vi har et rigsfællesskab.
Det er rækkefølgen, så når jeg nogle gange gennem årene har hørt grønlandske og færøske politikere sige, at vi ønsker bare at holde fast i Grønland og Færøerne, fordi det giver os en stormagtsposition i forhold til Arktis, så må jeg sige, at det er fundamentalt forkert.
Så får jeg at vide, at hvis vi ikke havde et fællesskab med Grønland og Færøerne, ville Danmark blive reduceret til sådan en lille europæisk stat.
Canada har det til en vis grad; selv om det er et noget mindre land, så ligger det som nabo, Storbritannien har også, og åbenlyst forsøger Kina også at spille sine kort.
Men Danmark har ikke strategiske interesser i Arktis, og derfor tror jeg, vi skal være helt åbne om det, når vi diskuterer det med vores venner i bofællesskabet, altså at det ikke er det, der driver os.
Det er klart, at det stiller Danmark stærkere i en række sammenhænge, at vi har et fællesskab med Grønland og Færøerne.
Det har en værdi, det har en betydning i FN og i NATO og andre steder.
Der er flere forskere, der har beskæftiget sig med det, og man kan ikke bare sådan sige, at det ikke har nogen betydning, det er indlysende, og intuitivt ligger det næsten også sådan, at man tænker: Selvfølgelig må det have en betydning, at Danmark gennem Grønland og Færøerne er blevet sådan en arktisk stormagt.
Men hvor er det så, man har fordelene ved det?
Jeg ser det faktisk som et meget dyrt foretagende og et meget farligt foretagende, at vi har det her engagement i Arktis set i forhold til Danmarks størrelse.