Trine Pertou Mach (EL), 2024-09-10:
Den er i hvert fald historisk – det er rigtigt – for det er en måde at lave politiske aftaler på, som vi ikke har gjort brug af i stort mål på det grønne område.
Vi har nogle anker mod den aftale, og jeg ved, at vores ordfører brænder efter at blive indkaldt til de forhandlinger og diskussioner om, hvordan den så skal udmøntes.
Vi har også nogle kritikpunkter, men det er ikke mit fagområde, så jeg kan ikke gå ind i detaljerne her fra talerstolen.
Det vigtige for os er i virkeligheden, at man i forhold til de mennesker, der forurener, og de industrier, der forurener, altså dem, der udleder CO 2 , bruger sine, hvad kan man sige, afgiftsgreb mod dem, sådan at det princip om, at forureneren betaler, eksempelvis også gælder på hele udledningsområdet.
Tak for spørgsmålet.
Vi kiggede også efter nogle flere grønne tiltag, ikke mindst i lyset af at den grønne trepart jo stillede naturen en del milliarder i udsigt og en del flere milliarder i udsigt end dem, der rent faktisk er blevet afsat.
Vi havde også håbet, at der var en meget mere markant prioritering af vores vandmiljø og af vores natur, og det er jo nogle af de ting, som vi også på den rød-grønne venstrefløj i virkeligheden arbejder på i fællesskab og håber at vi kan få igennem i det kommende folketingsår.
For det er utrolig vigtigt – jo ikke bare for venstrefløjen, men for alle borgere i det her land – at vi møder den klimakrise med den alvor, som den faktisk truer os med.
Tak for det.
På mange måder går det jo rigtig godt i Danmark.
Økonomien er stærk, beskæftigelsen er tårnhøj, og statsfinanserne er solide.
Det kunne lysne, også for de mange, som igennem en årrække har måttet se på, at nok er vi blevet et rigere samfund, men fordelingen af den her rigdom og velstand er ganske skæv, og med en skæv fordeling af rigdom og velstand får man også en skæv fordeling af tryghed og frihed.
Det kunne lysne for folkepensionisterne og andre borgere på overførselsindkomster, og det kunne lysne for de fattige borgere, som er afhængige af hjælpepakker og julehjælp, når den tid kommer.
I det hele taget kunne det lysne for de mange, som længe har set til, at velstandsstigningen i Danmark ikke rigtig er blevet fordelt solidarisk.
Mange af os blev nok lidt håbefulde, da vi så på finansloven, »Et mere trygt, grønt og rigt Danmark«, som den hedder, fordi dansk økonomi netop er bomstærk, fordi vi har klokkeklare rapporter, der viser noget om klimaets og naturens nødstilstand, og fordi vi alle sammen ved, at velfærdssamfundet er i krise og har akutte behov for investeringer.
Det, der mangler, er i virkeligheden prioriteringer og politiske valg.
Nu kunne alle de her ting gå op i en højere enhed.
Men når jeg så kigger på finansloven, er spørgsmålet, hvad det er for en tryghed, den i virkeligheden leverer.
Det giver tryghed at have tilstrækkelig luft i sin økonomi til at kunne betale de fleste udgifter, betale for medicin og holde børnefødselsdage for ungerne og kunne tage i LEGOLAND, bare i den lange kø og kun en gang imellem, og til at have råd til vinterjakker, når kulden kommer.
Det er også tryghed at kunne drikke vand fra vandhanen eller bade i fjorden uden at være bange for vandkvaliteten.
Det er tryghed, at ungerne kan få hjælp, når de mistrives, og at man kan tage en uddannelse i nærheden af der, hvor man bor.
Det er også tryghed at have et velfungerende sundhedsvæsen, som griber en, når man har brug for det.
Desværre er det ikke alle de her former for tryghed, som finanslovsudspillet for alvor leverer på, selv om samfundsøkonomien er stærk og solid, så langt øjet rækker.
For at skabe den tryghed, som finansloven i sin titel siger den vil, en tryghed for de mange, faktisk for os alle sammen, så skal der handles på de helt store strukturelle udfordringer, nemlig klimaforandringerne, miljøkrisen og uligheden.
Det er de valg, vi bør træffe.
Det gælder faktisk både herhjemme, og det gælder globalt.
Men den finansiering, der er brug for for at gøre Danmark rigtig grønt, må man spejde forgæves efter i finanslovsudspillet.
I den grønne trepart stillede regeringen naturen 40 mia. kr. i udsigt, men sætter kun knap 2 mia. kr. af, og samtidig vælger man at skære voldsomt ned på de medarbejdere ude i nationalparkerne, som har viden om og erfaring med den natur, som de er ansat til at varetage, og som skal implementere netop de ting, der står i aftalen.
Derfor bliver man lidt i tvivl om, hvorvidt regeringen overhovedet for alvor tager det her område seriøst, for man kan jo, hvis man vil, gøre hele Danmark mere trygt, grønt og rigt.
Vi ved også alle sammen, at velfærden skranter, og selv om regeringen har præsenteret et ekstraordinært finansieringstilskud til kommunerne, er summen, at økonomiaftalen ikke medfører de markante investeringer.
Den betyder blot, at de mange huller i den kommunale velfærd potentielt fyldes delvis op.
En række kommuner landet over har fortsat meget store udfordringer med økonomien og med at finansiere kernevelfærden.
Vi hører ganske ofte fra forskellige steder i landet, at kommuner må vælge at tage midler fra ét velfærdsområde for at bruge det på et andet.
Det er jo ikke den prioritering af velfærden, man som borger har et berettiget forventning om.
Jeg vil også godt helt specifikt fremhæve uddannelsespolitikken, for vi ved, at uddannelser er et af de mest potente værktøjer til at bekæmpe ulighed og marginalisering i et samfund.
Derfor er det mærkeligt, som en regering måske, hvordan regeringen gang på gang finder milliarder til skattelettelser til gavn for de rigeste i vores land, men når der skal investeres knap 150 mio. kr. i at holde hånden under de ungdomsuddannelser, der ligger uden for de store byer, ja, så skal pengene død og pine findes ved at skære i andre ungdomsuddannelser, som også er presset.
Det er et stort hvorforspørgsmål i vores hoved.
Hvorfor vælger man i en tid med økonomisk fremgang og et stort økonomisk råderum at fremsætte et finanslovsforslag, som endnu en gang gør uddannelsespolitik til et nulsumsspil, hvor økonomisk pressede skoler i virkeligheden bliver spillet ud imod hinanden, og hvor det er de unge, der kommer til at betale regningen for at holde hånden under skolerne uden for de store byer.
Det giver absolut ingen mening.
Så er der de nærmest nidkære nedskæringer, som på alle måder bare gør os til et lidt åndeligt fattigere og mere indadvendt land, nemlig det tilskud, gymnasierne får for at kunne opretholde undervisningen i latin og græsk.
Det vil man fjerne.
Og i en tid, hvor vi, heldigvis vil jeg sige, taler meget om, at børn skal bruge mindre tid ved skærmene, at de skal lege og læse rigtige bøger, ja, så vil man skære ned på skolernes og ungdomsuddannelsernes fælles bibliotek.
Besparelserne, som er små bitte pebernødder i forhold til så meget andet, er utrolig vigtige for dem, det går ud over.