Laura Lindahl (LA), 2017-04-21:
Tak for det, og sådan set også tak til Enhedslisten for at rejse, hvad jeg fornemmer vi alle sammen synes er en vigtig debat om et emne, som vi helt sikkert også får mulighed for at drøfte igen til efteråret.
Jeg elsker at gå på arbejde.
Det elskede jeg, da jeg var piccoline efter skole i 8. klasse, da jeg arbejdede i en grillbar i min sommerferie i gymnasietiden, og da jeg fik mit første fuldtidsjob.
Det at være en del af et fællesskab, blive mødt med forventninger og krav, være vigtig og at bidrage til at skabe værdi elsker jeg.
Og det er jeg langtfra ene om at elske.
Langt de fleste mennesker har det ligesom mig.
De føler sig i live, værdsatte og betydningsfulde som en del af et større fællesskab.
Det øger livskvaliteten at arbejde.
Derfor er det rigtig, rigtig godt, at vi lavede en reform, som netop øgede mennesker på kanten af arbejdsmarkedets muligheder for at blive en del af arbejdsfællesskabet.
Vi brød med den udvikling, der havde været, hvor flere, herunder unge mennesker, blev efterladt på en varig og passiv offentlig forsørgelse uden udsigt til nogen sinde igen at få muligheden for at opleve den glæde, det er at gå på arbejde.
Det er rigtig godt, at vi herinde kiggede hinanden i øjnene og sagde: De her mennesker fortjener flere chancer; vi må ikke give op så hurtigt.
For det er at give op at efterlade unge mennesker på varig offentlig forsørgelse.
Man kan sige, at vi gjorde de her mennesker en bjørnetjeneste.
Og nu er det lidt noget rod, at »bjørnetjeneste« åbenbart både kan betyde, at man gør noget, som er velment, men som i virkeligheden gør mere skade end gavn, og at det sådan set også kan betyde, at man gør folk en tjeneste.
Men når jeg siger »bjørnetjeneste«, mener jeg altså, at man gør noget, som måske på papiret er i den bedste mening, men som i virkeligheden ikke hjælper efter hensigten.
Derfor synes jeg netop, at intentionen med den her reform er rigtig.
Intentionen er jo, at flere skal have mulighed for at realisere deres potentiale i et arbejdsliv og blive en del af fællesskabet.
Heldigvis viser tallene også, at den har haft en positiv effekt.
Men jeg anerkender, at vi ikke er i mål.
Jeg synes helt på linje med alle andre ordførere her, at eksemplerne på sengeliggende jobprøvning er tåbelige, og jeg mener, at vi selvfølgelig skal gøre alt, hvad vi kan, for at flere borgere finder forløbene meningsfyldte og relevante for dem.
Det har jo været vanvittigt at følge Krølle.
Krølle var stofbruger gennem 35 år.
Han blev tildelt førtidspension, lige før han døde.
Hvis jeg husker rigtigt, nåede han ikke engang at få den udbetalt, før han døde.
Jeg har mødt ham.
Han levede et hårdt liv på Vesterbro.
I 2007 blev han testet hiv-positiv.
Han havde smitsom leverbetændelse, han havde bylder i hjernen, han havde en hjerneskade, han havde en livstruende lav blodprocent, han havde indre blødninger, han var indlagt adskillige gange, og han havde altid store væskende sår på kroppen.
Man skulle ikke være faguddannet for at se, at Krølles arbejdsevne næppe kunne udvikles i en grad, så han kunne blive selvforsørgende.
Alligevel skulle han kæmpe en årelang og sej kamp med kommunen, og det giver ingen mening.
Det er der ingen herinde der mener giver mening.
Derfor er jeg jo også glad for, at forligskredsen har fokus på det.
Jeg er glad for, at man har fokus på implementeringen, og det skal vi jo fortsat have.
Og selv om vi nu har lavet den her initiativpakke, som der er nogle gode elementer i, er det klart, at vi frem mod evalueringen til efteråret skal have fokus på lige præcis implementeringen og sikre, at snittet ligger, hvor det skal.
Derfor støtter Liberal Alliance også op om forslaget til vedtagelse, og vi glæder os rigtig meget til evalueringen i efteråret.