Mette Frederiksen (S), 2023-10-03:
Alle her i salen har brugt den.
Det er talerstolen, jeg står på lige nu, hvorfra lovgivningen i landet udgår og i øvrigt har gjort det i mere end 100 år.
Talerstolen blev skabt i årene 1915-1917 af en ung kvindelig snedker, Anny Berntsen.
Hun blev uddannet på Richardts Sløjdinstitut, som var en skole for de kvinder, der i starten af 1900-tallet forfulgte drømmen om at blive håndværkere.
Den unge snedker forarbejdede en gammel egekævle, altså en massiv egetræsstamme, fra Møn.
Der er ikke brugt søm eller skruer, og snedkeren har slebet det hele med egen håndkraft.
Talerstolen her er jo meget mere end blot et smukt møbel.
Den er også et billede på en ganske særlig, stolt dansk håndværkstradition skabt af og holdt sammen af mennesker med stærke fagligheder.
Det er mennesker, der arbejder med deres hænder og med deres hoveder.
Og det starter i skolen.
For ikke så lang tid siden blev jeg spurgt, hvad jeg ville være, hvis jeg ikke var statsminister, og svaret var ikke generalsekretær i NATO.
Mit svar faldt prompte, for jeg var slet ikke i tvivl: Jeg vil gerne være skolelærer.
Tænk at være den person, der har som sit arbejde at få børn til at lykkes.
Tænk at se den glæde, der kommer, når en elev får tallene i et regnestykke til at gå op.
Tænk at opleve børn, der ranker ryggen, når de tør noget, som de ellers ikke plejer.
Tænk at opleve gløden i øjnene.
Og så er der måske det allerbedste – man kender det også godt som forælder – og det er, når de små knækker læsekoden.
Man hører dem sige lydene k-a-t, og så lyser de op i et smil og finder ud af, at de kan stave til ordet kat.
Det er viljen til at prøve igen og igen.
Læg så dertil det, man selv lærer.
Man udfordres i at se perspektiverne fra nye sider, fordi man som lærer møder mange børn og forældre, der er forskellige fra en selv.
Som lærer er man en, der ved noget, og som kan noget.
Man er en myndighed.
Man er en autoritet.
Den nu afdøde præst og forfatter Johannes Møllehave har sagt noget meget vigtigt om autoriteter, og jeg citerer: »... der skal være en autoritet.
... Der skal være ... én, der flyver maskinen.
Vi er nødt til at uddelegere ansvaret, og vi er nødt til at have respekt for nogen, der ved noget og kan noget.
... Uden autoriteter kan vi ikke leve.«
Jeg er enig.
Vi er nødt til at have respekt for de mennesker, der ved noget og kan noget.
Men har vi så det?
Respekten for lærerne begynder hjemme hos os forældre, og spørgsmålet er, om vi forældre ruster vores børn godt nok til at indgå i skolens fællesskab, altså til at samarbejde, række hånden op, være stille og udskyde egne behov – ja, til at respektere læreren som autoriteten i klasseværelset.
Og er vi forældre egentlig med til at understøtte læreren som en autoritet?
Da jeg var barn, var min mors og fars
involvering i min skolegang begrænset til et forældremøde en gang imellem og til en kontaktbog, hvor der bare stod: Mette var syg i går.
Det var, fordi de stolede på mig, og især fordi de stolede på læreren.
I dag kommunikerer man som forælder dagligt med skolen og med hinanden på den digitale platform Aula om alt – ugeplaner, legegrupper, skolemad og gummistøvler, der er blevet væk.
Misforstå mig nu ikke: Det er et kæmpe fremskridt, at forældre engagerer sig mere i deres børns skolegang, selvfølgelig.
Men er vi som forældre gode nok til at sige til vores børn: Prøv lige at høre her.
Det er din lærer, der bestemmer.
Din lærer har styr på det.
Hun har gjort det, hun mente var det rigtige?