Carolina Magdalene Maier (ALT), 2019-02-28:
Men så kunne jeg godt tænke mig at høre, hvordan ministeren forholder sig til det her i forhold til, lad os sige et barn, der går i en dansk folkeskole ude i samfundet, og som af en eller anden grund ikke passes ordentligt på af sine forældre – måske får vedkommende ikke mad nok, hvad ved jeg, men der er behov for, at myndighederne griber ind.
Er ministeren ikke enig med mig i det, altså at det er de danske myndigheders ansvar i sidste ende, at de her børn trives?
Jeg tror, jeg vil starte med at holde fast i den problemstilling, vi lige har haft, nemlig hvorvidt man får et større incitament til at rejse hjem eller ej ved at bo et sted som Sjælsmark.
Og jeg er jo helt enig med både hr. Holger K. Nielsen og fru Sofie Carsten Nielsen, når de spørger til dokumentation, sådan at vi faktisk kan se, at det at blive indkvarteret på Sjælsmark får flere til at rejse hjem.
For den dokumentation findes nemlig ikke.
Det siger os jo, at det må være nogle andre ting, der ligger bag; der må jo ligge noget andet til grund, når der er nogle, der ikke rejser hjem.
Nogle af dem, der har forstand på det, har, som bl.a. Michala Bendixen fra Refugees Welcome, jo flere gange været ude at pege på, at det at bo et sted som Sjælsmark som familie – og som voksen for den sags skyld – simpelt hen kan medføre så stor mistrivsel og så stor afmagt, at man slet ikke har ressourcerne til at medvirke til og kunne se for sig, at man skal rejse hjem.
Det nedbryder faktisk alle de muligheder og ressourcer, der er, ikke kun i forhold til at se forbi håbløsheden i den situation, man er i, men også se forbi håbløsheden i det, der venter forude, som man ikke ved hvad er.
Det er alle de ting, som sammen med det, at man bor et sted, der bryder en ned, fordi man ikke kan fungere som en almindelig familie og som et almindeligt menneske, gør, at det kan være svært at rejse hjem, hvis man spørger dem, som faktisk har forstand på det.
Så jeg synes, vi skal huske at holde fast i, at det ikke bare er os herinde, som kommer med hypoteser om, hvorfor det er, at man ikke rejser hjem.
Måske skulle vi prøve spørge nogle af dem, der faktisk har forstand på det.
I forhold til det her, hr. Mattias Tesfaye sagde, med at vi ikke skal ændre loven for en lille procentdels vedkommende, vil jeg sige, at man jo kunne vende det argument om og sige: Når det nu er så få, der tilsyneladende har den her udfordring, hvorfor er det så, at vi ikke hjælper de få?
Hvorfor er det så, at vi som Folketing ikke kan gå ind og sige: Jamen altså, de mennesker, som tilsyneladende har den her udfordring, som af forskellige årsager ikke rejser hjem, og hvis børn mistrives på Sjælsmark, hvorfor kan vi ikke hjælpe dem?
Så er der nogle, der vil sige: Jamen så åbner vi en ladeport, og så vil hele verdens befolkning vælte ind i Danmark.
Men om ikke andet kunne man starte med at hjælpe de børn, der findes på Sjælsmark, og som ikke trives.
Og så vil jeg lige sige: De skal jo stadig væk hjem.
Altså, som fru Sofie Carsten Nielsen også var inde på: Når vi fremsætter det her beslutningsforslag, er det jo ikke sådan, at vi siger: Nå, men så lad os få dem ud i samfundet og få en bolig, og så glemmer vi i øvrigt alt om dem.
Altså, de har ikke ret til arbejde; de har ikke nogen rettigheder i Danmark; de kan jo ikke leve et almindeligt liv på den måde.
Men de kan få lov til at leve uden for samfundet i en institution, mens de venter på at komme hjem.
Og hvad er det så, vi ser?
vi ser Ombudsmandens rapport, hvor han siger: Det er min opfattelse, at børnene i Udrejsecenter Sjælsmark generelt set må siges at leve under svære forhold; disse forhold er for mig at se egnede til væsentligt at vanskeliggøre deres opvækst og begrænse deres muligheder for naturlig udvikling og livsudfoldelse.
Røde Kors siger, at børnene går sultne i seng.
Sundhedspersonalet på Sjælsmark siger, at børnene taber sig 1-2 kg.
SFO-medarbejderne fortæller, at de ser stigende mistrivsel og frustration hos de her børn.
Det er virkeligheden.
Og det er samfundet, det er os politikere, der har skabt det system.
Så kan man sige, det er forældrenes skyld.
Det er der nogle der mener.
Et eller andet sted er jeg faktisk ligeglad med, om man mener, det er forældrene, der tager deres børn som gidsler her.
Jeg mener, det er os som samfund, som politikere, der tager de her børn som gidsler.
For i sidste ende er det os, der er myndighederne, og dem, der er børn.
Vi er myndighederne, og de er børn.
Det er børn, vi snakker om, og jeg kan simpelt hen ikke forstå, hvordan vi som Folketing ikke kan gå ind og sikre nogle vilkår for børn, der er i vores land, fuldstændig uafhængigt af hvad deres forældre måtte have truffet af dumme eller kloge beslutninger.
Og jeg tror bare, at vi en dag kommer til at indse, hvad det var, vi kunne have gjort, som vi ikke gjorde, for at sikre, at de her børn – for hvem det kommer til at have langvarige konsekvenser at være vokset op og have boet så lang tid på Sjælsmark, som nogle af dem har gjort – alligevel fik en opvækst, som bare var nogenlunde tryg, nogenlunde normal.
For jeg tror ikke, vi skal være blinde for, hvad det her har af langvarige konsekvenser for de her børn.
Det tror jeg ikke at jeg er den eneste der ser på på den måde, for der har også været eksperter ude at sige, at det er bekymrende, hvad det her kan have af konsekvenser for børn på langt sigt.
Så hvis vi virkelig har en interesse i at hjælpe de her børn, sørger vi for, at de kommer ud at bo i samfundet, uden for Sjælsmark, indtil de skal rejse hjem.