Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2018-10-23:
Hvis vi griber det her rigtigt an, mener jeg faktisk, at vi med det forslag, vi behandler i dag, får skabt en motorvej for at få flere penge ind i vores velfærdssamfund.
Vi har stort set, lige siden vi skabte arbejdsmarkedspensionerne i Danmark, forsøgt at finde på veje til, at man på en og samme tid kunne skabe stor sikkerhed for et godt afkast for pensionisterne til den tid, altså for dem, der skal have pensionerne, og forfølge et ønske om, at de kæmpemæssige summer, som vi sparer op i vores samfund, bliver brugt til noget fornuftigt i stedet for at blive brugt på alle mulige spekulationsforetagender rundtomkring for at maksimere udbyttet.
Jeg mener, at vi med det her lovforslag har et rigtig godt bud på, hvordan det kan lade sig gøre.
Det vil sige, at den ene af de kæmpe landvindinger, som vi i Socialdemokratiet mener der er med det her lovforslag, er, at vi bevæger os ud ad den vej, hvor pensionskassepengene kan blive brugt på noget fornuftigt.
Det er den ene ting.
Den anden ting er, at jeg tror, at alle mennesker, der har arbejdet i den offentlige sektor, kender til den tanke – det er sådan noget, jeg selv nærmest har fået ind med modermælken med to forældre, der har arbejdet i den offentlige sektor – at hvis nu bare man havde gjort det rigtige med de børn til at starte med, ville problemerne ikke have vokset sig så store.
Så hvis man nu havde grebet den, da de var 6 år gamle og man begyndte at lure, at moren muligvis var begyndt at drikke og tingene var begyndt at gå skævt på hjemmefronten, altså allerede havde sat ind på det tidspunkt – i forhold til familien, helhedsorienteret og alle de her ting – så var tingene ikke gået så galt; så ville man have foregrebet, hvordan det ville udvikle sig, og hvor dyrt det i øvrigt ville blive for vores samfund senere hen.
Vi er aldrig lykkedes med det, det er jo en sandhed.
Første gang det bliver nævnt, at vi skal forebygge – kan man se, hvis man går lidt til bøgerne – er i forbindelse med Steinckes socialreform i 1933.
Og selv om vi har talt om forebyggelse siden 1933, er vi aldrig lykkedes med særlig meget andet end at kratte i overfladen.
Og hvorfor er vi ikke det?
Det er vi jo ikke, fordi man de første år, man skal noget på forebyggelsesområdet, starter med både at skulle betale for de tidligere år og de i virkeligheden ulykker, man har fået skabt, fordi man ikke gjorde det tidligere, og samtidig skal betale for den forebyggelse, man nu vil sætte i værk.
Det er dobbeltbudgettering, og det kan ikke lade sig gøre.
Det, der er vores store vision med at lave Den Sociale Investeringsfond, er, at vi får nogle penge, man kan bruge til den dobbelte bogføring i de år, hvor man skal lave de investeringer, der skal til, for at vi kan lave den forebyggelse, vi ikke har kunnet i alle de der år.
Hvad angår selve forslaget, synes jeg, der er lidt langt igen med hensyn til bemærkningerne til lovgivningen, og når man laver så stor en forandring og noget, der er så nyt og i øvrigt vidtrækkende som det her, er det egentlig ikke så mærkeligt.
Så man skal ikke opfatte det som en større kritik end det.
Vi skal have rettet op på nogle ting i bemærkningerne til lovgivningen.
Det har vi i øvrigt også talt om i aftalekredsen, og jeg oplever ikke, at der er de store uenigheder om det.
Når jeg alligevel nævner det fra Folketingets talerstol, er det, fordi det altid er meget godt også at få ført formelt til protokols.
Så derfor vil jeg bare lige komme rundt om nogle af de ting, jeg synes har været meget vigtige i den aftale, vi har indgået med hinanden, og som jeg har oplevet at der har været stor enighed om.
Og det er, at når man begynder at blande private penge ind i offentlig velfærd, så skal man være lidt forsigtig – i hvert fald hvis man spørger Socialdemokratiet.
Man har arbejdet med social impact bonds alle mulige steder i verden – man har gjort det i den angelsaksiske verden, og man har også gjort det i Skandinavien.
Og det er to fuldstændig forskellige måder, man gør det på, alt efter hvor man har gjort det henne.
Jeg tror sådan set, at vi har fundet vores egen vej i det, men noget af det, vi ikke gør i Danmark, er at blande dem, der lægger pengene ind på bordet, sammen med dem, der skal udføre opgaven.
Det mener jeg er et ret afgørende princip, for det betyder, at de politiske beslutninger, der ligger til grund for, hvad der skal ske med vores velfærdssamfund, foregår præcis der, hvor de altid foregår, nemlig i Folketinget.
Det vil sige, at det ikke er beslutninger, der træffes af private aktører; det er beslutninger, der træffes i Folketinget.
Dermed er det vores demokrati, der træffer beslutninger om, hvad der skal ske med vores velfærd.
Så det er vigtigt for os, at der er fuldstændig vandtætte skotter mellem investorer på den ene side og dem, der udfører, på den anden side.
Det betyder i øvrigt også, at dem, der primært kommer til at udføre, er kommunerne.
Og et eksempel på noget, hvor jeg gerne ville have, at vi var med det her om f.eks. 5 år, er, at jeg ville synes, det var oplagt at sænke klassekvotienten i den danske folkeskole på ryggen af Den Sociale Investeringsfond.
Det giver egentlig et meget godt billede af, hvad det er, vi tænker man kan med det her.
Det er utrolig dyrt at sænke klassekvotienten i folkeskolen, men det er også noget af det, der giver et meget stort afkast, fordi vores børn og unge får en meget bedre skolegang til stor gevinst for samfundet som sådan.
Det betyder altså, at det for os at se er væsentligt, at vi kan investere i de store velfærdsinstitutioner, altså at der ikke er tale om små specialiserede angelsaksiske programmer, men netop om de store velfærdsinstitutioner.
Jeg kunne sige meget mere.
Det må jeg gøre ved de senere behandlinger.
Jeg bryder mig ikke om, at man kan tjene penge på velfærd, og det gør Socialdemokratiet ikke i det hele taget.
Men de penge, der kommer ind her, er ikke penge, der er der i dag, så det er ikke noget med, at man kan tage afkast ud af noget, vi i dag foretager os – det er penge, der kommer ind oven på det, der er i dag, og dem kan man så trække afkast ud af.
Så det vil sige, at det ikke er penge, der er i systemet, så det betyder ikke, at man lige pludselig skal tage en del af vores hjemmepleje og udbetale som afkast.
Det ville jeg personligt, og det ville Socialdemokratiet i øvrigt også, være stik hamrende imod, for selvfølgelig skal man ikke det.
Det ville jo nærmest virke, som om staten betalte sådan en ekstraskat til nogle pensionskasser.
For os har det her med, at det lægger sig oven på de penge, vi i forvejen bruger, og ikke erstatter noget af det, der ligger inde i vores velfærdssamfund, været vigtigt.