Zenia Stampe (RV), 2024-01-11:
Tak for det.
Da vi gennemgik den her sag i vores folketingsgruppe, sagde jeg det, som jeg også plejer at indlede mine taler med her i Folketingssalen, nemlig at vi jo ikke generelt er for hårdere straffe, så den her kommer vi til at sige nej til.
Men jeg vil egentlig gerne gå lidt i rette med mig selv, for jeg synes i virkeligheden ikke, man på den måde kan have en generel indstilling til enten højere eller lavere straffe.
Nu hørte jeg tidligere i dag fru Mai Mercado sige, at Konservative jo generelt går ind for hårdere straffe.
Det kommer jo an på, hvad det er for en type forbrydelse, og hvad det er for en sag.
Det, jeg i virkeligheden synes er blevet en uskik herinde, er både den der generalisering, det er at sige, at vi altid er imod hårdere straffe, eller at vi altid gerne vil have hårdere straffe, og det kan vi måske selv gøre os skyldige i nogle gange, men også, at man omvendt tager enkelte forbrydelser ud af en sammenhæng og sætter dem til særskilt debat her i Folketinget uden så at kigge på andre forbrydelser.
Jeg synes f.eks., at den behandling, vi havde af ydmygelsesvold i forbindelse med bandeforhandlingerne, var en lille smule problematisk.
Det er ikke, fordi jeg ikke synes, at ydmygelsesvold er alvorligt, men det at tage den type vold op og sige, at den er ekstra alvorlig, synes jeg var en lillebitte smule upassende lige i den sammenhæng.
For noget af det, der også fyldte ret meget i forhandlingerne, var opdragelsesvold.
Blandt dem, der går ud og bliver bandekriminelle, er der mange, der er opvokset i familier med vold.
Så hvorfor er det egentlig, at ydmygelsesvold skal hæves op og tages mere alvorligt end opdragelsesvold, altså vold inden for hjemmet mod børn og unge, som jo så ikke bare selv bliver ofre, men ofte også selv bagefter går ud og bliver gerningsmænd, fordi de har vænnet sig til et voldeligt miljø?
Det synes jeg bare peger på et af problemerne ved de her diskussioner, vi har herinde, nemlig at vi mangler den, synes jeg, nøgterne, saglige gennemgang af straffe og strafniveauer, som vi i gamle dage havde, fordi vi altid involverede Straffelovrådet.
Det gør vi jo slet ikke på samme måde mere.
Det er ikke det samme som at sige, at det så skal være jurister og eksperter, der sidder og forholder sig til, hvad der er en rimelig straf.
Selvfølgelig er det i sidste ende et politisk ansvar, men det viser bare, hvordan vi får skabt manglende sammenhæng på tværs, fordi vi trækker enkelte forbrydelser ud.
Nu her handler det så ikke bare om typen af forbrydelser – jo, det handler selvfølgelig om vold, men det handler så også om, at det er særlig alvorligt, hvis man har gjort det igen , og det er sådan et spørgsmål, som jeg synes at et Straffelovråd skal se på, eller som vi skal se på i en større sammenhæng.
Derfor tager vi i hvert fald meget godt imod de ord, som ministeren indledte med, selv om jeg ikke er sikker på, at vi i forhandlingerne om en strafreform ligger helt det samme sted.
Vi Radikale har måske en anden balance, men jeg er meget enig i, at det er et spørgsmål, der egner sig til en større forhandling, hvor man ser på tværs af forskellige kriminalitetstyper, og hvor man også inddrager andre ting.
Det kan være, om det er gentagelse, og det kan også være alternative strafformer, alder osv.
Der kan være mange forskellige parametre, men jeg synes, det er mere seriøst at forhandle dem i en sammenhæng, hvor vi alle sammen må forsøge at slå vores automatpiloter fra og prøve at finde noget, der på en eller anden måde er konsistent og giver mening.
Så er der en ting, der undrer mig en lillebitte smule, og som ikke har været rejst i den her diskussion, og det er jo spørgsmålet om, hvem der så i sidste ende bestemmer, hvilken dom man får.
I forhold til de domme, som så bliver nævnt som eksempler i dag, skal vi ikke glemme – og jeg kan ikke forholde mig til dem, men der er jo ingen tvivl om, at når man hører dem, tænker man, om det kan passe – at det jo kun er, når man kommer til Højesteret, at der ikke er lægdommere med.
I en byret har lægdommerne jo flertal, og når man har lavet undersøgelser tidligere, viser det sig jo ofte klart, at hvis du får præsenteret en sag sådan Ekstra Blads-agtigt med ganske få overskrifter, kommer du måske med ét bud på en retfærdig straf.
Men vi kan jo bare konstatere, at når du så kender hele sagen, har set den fra begge sider og kender alle sagens omstændigheder – og det er ikke for at sige, at man nødvendigvis så får sympati for gerningsmanden – så ender de lægdommere, helt almindelige danskere, der sidder og er med til udmåle straffen, et andet sted, end hvis de måske kun havde fået præsenteret sagens detaljer som en overskrift i Ekstra Bladet.
Derfor vil jeg bare sige i forhold til det her med, at domstolene er ude af trit med befolkningen, at det er befolkningen, der sidder og er med til at udmåle straffene.
Derfor har jeg måske lidt større tillid til det system, end mange har her.