Monika Rubin (M), 2023-06-01:
Kan vi få det hele?
Det spørgsmål stillede jeg, da jeg som helt nyuddannet læge tilbage i 2015 for første gang var med i Debatten under en sundhedspolitisk debat om de voldsomt stigende medicinudgifter, hvor det netop var prioritering i sundhedsvæsenet, vi diskuterede.
Spørgsmålet er ikke blevet mindre relevant siden dengang.
Siden år 2000 er de offentlige udgifter til sundhed steget med omkring 46 pct.
Det er markant mere end de samlede udgifter, der i samme periode er steget med 15 pct. – mere end tre gange så meget.
Hvis vi i fremtiden vil bruge penge på andet end sundhed i Danmark, er det her en udvikling, der ikke kan vare ved.
Bl.a. derfor gik vi i Moderaterne til valg på behovet for en sundhedsreform, og vi er derfor glade for, at vi i regeringen i marts måned nedsatte en Sundhedsstrukturkommission med det klare formål at styrke det samlede og nære sundhedsvæsen og ikke mindst for at sikre, at vores sundhedsvæsen er gearet til at imødekomme fremtidens udfordringer og behov.
Jeg gik også til valg på, at der skulle oprettes et nationalt tværgående prioriteringsråd – et organ, som skal arbejde for at minimere både økonomisk og ressourcemæssigt spild i sundhedsvæsenet.
Jeg er derfor særlig glad for at se, at det var med i regeringsgrundlaget.
For vi skal sikre mest sundhed for pengene.
For effektivitet og prioriteringer hænger uløseligt sammen, når vi diskuterer sundhedsvæsenet.
Hvis vi vil beholde det sundhedsvæsen, som langt de fleste af os kender som et, hvor man kan være sikker på at få den behandling, man har brug for og til rette tid, altså et effektivt sundhedsvæsen, så er der nødt til at blive foretaget nogle prioriteringer.
F.eks. må man spørge: Hvornår skal jeg som læge stoppe med en behandling, hvis der ikke er nogen vej tilbage?
Vores sundhedsvæsen har en fantastisk evne til at forlænge liv og behandle sygdomme.
Vi har adgang til avanceret teknologi og medicinske behandlinger, der kan give håb, helbredelse og forlænge livet for mange.
Men vi må også indse, at der er tidspunkter, hvor behandlingen forlænger lidelse snarere end livet, og der skal vi blive bedre til at sige stop.
For langtfra alle borgere får en fredelig og rolig død i overensstemmelse med deres egne ønsker.
Borgerne har ofte ikke selv taget stilling til, hvad de ønsker i forhold til den sidste levetid, og desværre sørger vi sundhedsprofessionelle heller ikke nødvendigvis for, at emnet bliver taget op, så deres ønsker kan bringes i spil.
Og når der ikke i god tid tages stilling til det rette behandlingsniveau i forbindelse med livets afslutning, fører det desværre ofte til overbehandling – en behandling, som patienten ville have sagt nej til, hvis der var blevet spurgt på en god måde.
Det sker ligeledes, at vi læger, enten på grund af personlige eller måske strukturelle betingelser, har det svært med at tale med patienterne om den kommende død.
Og så tilbyder vi undersøgelser og behandlinger, som reelt set ikke giver mulighed for at resultere i et bedre helbred, og som måske ovenikøbet er forbundet med bivirkninger.
Det er hårdt, men vi skal blive bedre til at afslutte behandling af døende patienter.
Vi skal alle blive bedre til at tage den svære samtale om døden.
Jeg ved godt, at det er et emne, der er fyldt med sorg og angst, men det er nødvendigt, at vi tør tage de her svære samtaler.
Derfor er jeg enormt glad for, at jeg her på talerstolen får mulighed for at tale om netop det her for at sætte fokus på vigtigheden af at tage den svære, men nødvendige samtale, både for at sikre, at vi bruger vores ressourcer på en meningsfuld måde, og for at sikre, at patienterne kan tilbringe den sidste tid med værdighed.
Og her spiller palliativ behandling en afgørende rolle, hvor fokus ikke er på at forlænge livet, men på at forbedre livskvaliteten og på at lindre smerter og symptomer i den sidste tid.
Og nej, det er ikke politikere, der skal beslutte, hvornår man stopper behandling af døende patienter.
Så for at slutte, hvor jeg startede, vil jeg spørge: Kan vi få det hele?
Jeg tvivler.
Og jeg ser derfor frem til arbejdet med det tværfaglige nationale prioriteringsråd.
Tak for ordet.