Anders Samuelsen (LA), 2017-03-24:
Tak for det.
Jeg vil gerne starte med at takke forslagsstillerne for at sætte fokus på det væsentlige spørgsmål om dansk ratifikation af Kampalaændringerne.
Siden Den Internationale Strafferetsdomstol, ICC's, etablering i 1998 har der været bred enighed i Folketinget om, at ICC er en prioritet i dansk udenrigspolitik.
På tværs af skiftende regeringer har vi holdt fast i, at kampen mod straffrihed for de mest alvorlige internationale forbrydelser ikke kun er moralsk rigtig og nødvendig, men en stærk international straffedomstol kan også være med til at sikre, at potentielle gerningsmænd forstår, at overgreb mod befolkningen indebærer en reel risiko for straf, og at ofrene for forbrydelserne føler, at deres lidelser anerkendes.
Det hjælper til, at konflikterne ikke blusser op igen.
Vi lever ikke i en perfekt verden, og ICC er ikke en perfekt domstol, men denne regering er ligesom tidligere regeringer overbevist om, at ICC som institution fortjener vores helhjertede støtte.
Senest har der blandt partierne her i Folketinget været bred opbakning til, at ICC skal have jurisdiktion over de horrible forbrydelser, som vi oplever i Syrien.
Når regeringen i dag ikke kan støtte det fremsatte beslutningsforslag, handler det altså ikke om manglende opbakning til ICC.
Regeringen støtter helhjertet op om ICC's vigtige arbejde, og jeg ser som udgangspunkt med positive øjne på en fremtidig dansk ratifikation af Kampalaændringerne.
Årsagen til, at vi ikke kan støtte beslutningsforslaget, er, at vi endnu ikke har det fuldt ud fornødne grundlag for entydigt at kunne melde ud, at Danmark vil ratificere Kampalaændringerne.
Det er en beslutning, som kræver et ordentligt forarbejde og et gennemarbejdet beslutningsgrundlag.
Lad mig i det følgende redegøre for aggressionsforbrydelsen og forklare den proces, som vi har sat i værk herhjemme.
Da ICC-statutten blev vedtaget i 1998, var der flere, der slog til lyd for, at ICC også skulle kunne retsforfølge aggression; altså særlig grove brud på magtanvendelsesforbuddet.
Det kunne man ikke opnå enighed om, og ICC kunne derfor i første omgang kun tage fat i de forbrydelser, vi kender fra bl.a. Jugoslavientribunalet og Rwandatribunalet, dvs. folkedrab, krigsforbrydelser og forbrydelser mod menneskeheden.
Aggressionsforbrydelsen er i ICC-statutten nævnt som en fjerde forbrydelse, men det krævede yderligere arbejde blandt ICC-landene.
I 00'erne startede så en forhandlingsproces blandt ICC-landene, og det resulterede i 2010 i Kampala i vedtagelsen af en definition af aggressionsforbrydelsen og tilknyttede regler om jurisdiktion.
Det var vanskelige forhandlinger, hvor særlig de permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet slog til lyd for, at sager om aggressionsforbrydelser alene skulle kunne startes, hvis Sikkerhedsrådet havde givet grønt lys.
Argumentet var, at FN-pagten giver Sikkerhedsrådet det primære ansvar for international fred og sikkerhed, og at den opgave kunne vanskeliggøres, hvis ICC pludselig kom ind fra højre i en sag på rådets dagsorden.
Fra dansk side var der i høj grad fokus på at sikre en vedtagelse med konsensus.
ICC var i 2010 en ung institution med begrænset global opbakning og mange svære sager, særlig i Afrika.
Der var ikke brug for en politisk krise om aggressionsforbrydelsen.
Kompromiset i Kampala endte ikke med Sikkerhedsrådets kontrol over ICC's aggressionsforbrydelse, men til gengæld med fuld undtagelse af ikke-ICC-lande fra ICC's jurisdiktion.
Hvis et land, der ikke er medlem af ICC, angriber et ICC-land, har ICC altså ikke jurisdiktion over aggressionshandlingen.
Det er måske ikke særlig tilfredsstillende for de fleste ICC-lande, men nok nødvendigt for, at vi fik et kompromis i Kampala.
En anden del af kompromiset var en relativt høj tærskel for, hvad der udgør en aggressionsforbrydelse, altså at der skal være tale om magtanvendelse, der udgør en åbenlys overtrædelse af magtanvendelsesforbuddet.
Det er en tærskel, regeringen finder hensigtsmæssig, fordi vi ved, at der kan være uenighed om fortolkningen af FN-pagtens regler.
Aggressionsforbrydelsen dækker altså klare tilfælde af aggression, som eksempelvis Iraks invasion af Kuwait i 1990, men ikke tilfælde i gråzoner, hvor der kan være forskellige rimelige fortolkninger af magtanvendelsesforbuddets udstrækning.
Således må eksempelvis humanitære interventioner antages at være undtaget som netop et område, hvor der er forskellige retsopfattelser.
Det blev også besluttet i Kampala, at der efter den 1. januar 2017 skulle træffes en ny beslutning med støtte fra mindst to tredjedele af ICC-landene, for at ICC rent faktisk kan udøve jurisdiktion over aggressionsforbrydelsen.
Denne iværksættelsesbeslutning forventes truffet i New York i december 2017.
Der er i ICC-regi etableret en proces, hvor Østrig skal lede ICC-landenes konsultationer og dermed forberede beslutningen.
Vi følger, hvilke andre like-mindede lande der har ratificeret eller påtænker at ratificere den, og vi følger især de lande, som har samme sikkerhedspolitiske profil som Danmark.
Der er forskel på at ratificere aggressionsforbrydelsen, om man er San Marino eller Danmark.
Ud over at følge den internationale udvikling i sagen har vi også nedsat en tværministeriel arbejdsgruppe bestående af Forsvarsministeriet, Justitsministeriet og Udenrigsministeriet.
Denne arbejdsgruppe barsler med en redegørelse, der dels skal beskrive andre landes tilgang og den forventede beslutning i december 2017, dels skal redegøre for, om ratifikationen nødvendiggør ændringer af dansk ret.
Skal vi have en dansk straffebestemmelse om aggression?
Skal det i givet fald være i straffeloven eller i en særlov?
Hvilken grad af jurisdiktion skal danske domstole have – jurisdiktion kun over handlinger på dansk territorium, eller også, hvis en aggressionsforbryder indfinder sig på dansk territorium uden i øvrigt at have forbindelse til Danmark?
Også her er det interessant at se på de andre lande, der har ratificeret, og se, hvordan de har løst sådanne spørgsmål om national implementering.
Nogle ville måske have ønsket sig, at regeringen havde handlet hurtigere i denne sag.
Personligt mener jeg, at det med Danmarks sikkerhedspolitiske profil er vigtigt, at vi har det bedst mulige grundlag for at vurdere dansk ratifikation, samtidig med at vi værner om Danmarks stærke og konsistente støtte til ICC.
Samlet set er det således min holdning, at vi er i god gænge med hensyn til at afklare grundlaget for eventuel dansk ratifikation.
Det er ikke en beslutning, vi skal forcere, det er en beslutning, som kræver en ordentlig og redelig afdækning af de involverede hensyn og de konkrete behov i forhold til eventuel hjemlig implementering af en beslutning om ratifikation.
Hen over foråret vil vi forhåbentlig have et mere fuldstændigt billede, så der kan træffes en regeringsbeslutning om, hvorvidt vi skal gå videre med at indhente samtykke her i Tinget til ratifikation.
Jeg er glad for, at de fem partier, der har fremsat forslaget, har spillet så klart ud, som de har, det giver et godt billede af Folketingets holdning i arbejdsgruppens videre arbejde frem mod ratifikation.
En sidste bemærkning vil være til det forhold, at Kampalaændringerne ud over aggression indeholder en mindre tilføjelse af visse typer krigsforbrydelser, som nu også gøres strafbare i interne væbnede konflikter:
Også ratifikation heraf indgår i den tværministerielle arbejdsgruppes redegørelse og ventes håndteret sammen med aggressionsforbrydelsen.