Katrine Robsøe (RV), 2022-06-07:
Jeg tror, der skal lidt mere til, at jeg går rigtig i panik.
Men tak for ordet.
Når du som ung i dag sidder på dit kollegieværelse, er der enormt meget, der kan være svært.
Du er måske lige flyttet hjemmefra, du er startet på en uddannelse, du har et par fag, som du måske ikke er helt lige så glad for, som du havde håbet, og det kan få dig til at tvivle på, om du har valgt det rigtige studie, og om du kan klare det.
Du har måske ikke fundet helt lige så mange nye venner, som du drømte om, og du føler dig måske nogle gange alene.
Måske føler du et forventningspres fra dig selv, dine forældre eller alle mulige andre.
Men det er vel egentlig ikke så meget anderledes, end det var for generation før os.
Alligevel går tallene kun i én retning, når vi ser på unges trivsel, og det er den forkerte vej.
Måske skyldes det, at det for dig, der bor på kollegieværelse, er sådan, at du gerne både skal være god til studiet og gå i fredagsbaren.
Du skal både have det topfede studierelevante arbejde og have det meningsfulde frivillige job ved siden af.
Du bliver revet og flået i, fordi du og dine jævnaldrende skal løse alverdens problemer lige fra klimakrisen til manglende hænder i sundhedsvæsenet.
Din generation skal sikre hænder nok i ældreplejen, i børnehaven, i ingeniørvirksomheden, på byggepladsen, i folkeskolen og meget mere.
Du skal være innovativ, omstillingsparat, nytænkende, god til at arbejde sammen med andre, god til at arbejde selvstændigt osv.
Når jeg lister det op på den her måde, er det for at gøre det tydeligt, at det formentlig ikke bare er én ting, der er skyld i den øgede mistrivsel, men også, at jeg ikke forsøger at bilde jer eller nogen andre ind, at jeg har alle løsningerne på det her problem.
Men jeg tror, der er steder, hvor vi kan sætte ind.
Noget er mere ligetil end andet, men jeg håber, at vi i fællesskab kan finde nogle forskellige tiltag, der tilsammen kan være med til at gøre en forskel.
Jeg tror, at vi gør enormt klogt i fra vores side som politikere ikke at tale om det her som et problem hos ungdommen, for det er det ikke.
De unge er ikke svage eller uden modstandskraft, men vi har et samfundsproblem, når så mange alligevel føler sig for presset, og vi har et samfundsproblem, der hverken løses nemt eller enkelt.
Der er tiltag, vi har talt om tidligere, som jeg naturligvis stadig i den grad mener der bør handles på.
De kan naturligvis ikke afgrænses helt til området for videregående uddannelser, og det er heller ikke forslag, der nødvendigvis gør en direkte forskel lige der, men samlet set tror jeg at det kan være med til at gøre en forskel for de unge.
Jeg er mere end klar til at se på vores optagelsessystem, hvor det for Radikale er helt vildt vigtigt, at vi forsøger at finde en model, hvor de unge bliver mindre presset.
Jeg er en enormt stor fortaler for mere vejledning til uddannelsesvalg, men også til studievejledning, for alle børn og unge fortjener at få vejledning til deres uddannelsesvalg, så de har de bedste forudsætninger for at vælge det, der er rigtigt for dem.
Men alle studerende kan faktisk også få brug for at få vejledning i, hvordan det er at være studerende, for det er noget, man skal lære, og der er en masse valg og udfordringer undervejs.
Men som jeg sagde tidligere, er det jo langtfra alle løsninger, jeg har lige her.
Derfor håber jeg også, at vi i fællesskab kan finde en måde at få både eksperter, men i høj grad også de unge selv inddraget i at finde løsningsmuligheder, uden at vi pålægger de unge ansvaret for udfordringen.
Derfor håber jeg også, at vi i hvert fald kan overveje sådan noget som en trivselskommission for vores videregående uddannelser, så vi kan få et samlet overblik over mulighederne og gøre det i fællesskab med vores uddannelsesinstitutioner og de unge.
Det er én idé, men jeg er åben over for alle mulige andre idéer.
Det vigtige for mig er, at vi får gjort noget ved det, vi kan gøre noget ved, for at finde løsninger og få sat handling bag ordene.
Tak for ordet.