Sofie Carsten Nielsen (RV), 2018-04-26:
Tak for ordet.
Jeg tror, rigtig mange af os har det sådan, at vi orker egentlig ikke rigtig; så er det heller ikke sjovere at stå her og tale om nogle samråd, vi havde for mange måneder siden.
Nu har et flertal i Folketinget jo besluttet, at det skal være anderledes, så hvorfor bliver vi overhovedet ved?
Folk har glemt det.
Kan I ikke komme videre? spørger de.
Samtidig må man jo sige, at vi måske helt generelt ikke er gode nok til fra det her Folketing at følge politik til dørs; at gøre det, vi siger vi vil gøre; at få politik til at virke på den måde, vi siger det skal virke.
Vi skal ikke bare gå videre til det næste og det næste, der kan give os den nye overskrift.
Da jeg gik på sommerferie sidste år – for det var sidste år, at vi gik på sommerferie efter en række samråd – gjorde jeg det med en rigtig mærkelig mavefornemmelse, og jeg har den egentlig stadig.
Den her sag er et af udtrykkene for den, og den handler faktisk slet ikke om politiske uenigheder.
Vi har fundet mange løsninger på tværs af politiske partier, både mens sagerne her stod på og efterfølgende.
Den handler egentlig mere grundlæggende om demokratiets tilstand.
For jeg har været medlem af Folketinget siden 2011, altså snart i 7 år.
Og det er jo ikke så længe, men det er i hvert fald længe nok til at forstå, hvordan det her parlament, som jeg synes det er et privilegium at være valgt til, fungerer.
Salig Niels Helveg Petersen sagde nemlig til mig på en af de første dage, at det tager mindst 3 år at lære at blive parlamentariker.
Det tror jeg han havde ret i.
Og det var også ham, der sagde, at det ikke er nogen skam at være valgt til Folketinget.
Det havde han også ret i.
Det er faktisk en ære.
Og det bør det være, og det forpligter.
Folketinget – vi, der er valgt her – er Danmarks lovgivende magt.
Regeringen er den udøvende magt, og derfor er det en af Folketingets allerfornemste opgaver at kontrollere den udøvende magt.
Og det er det, det her handler om.
Det, der drev mig til at stille op til Folketinget, var ikke at være en bidsk vagthund, der holder øje med regeringen; det er ikke det, der driver mig i politik; det er ikke det, der får mig til at stå op om morgenen.
Men kontrolopgaven er en del af min demokratiske pligt.
Det er skrevet ind i den opgave, jeg har, og det er en af grundstenene i det, vi kalder demokrati, vores forståelse af demokrati – ikke Orbáns i Ungarn, men vores forståelse af demokrati her i Danmark, som nemlig går ud på, at det er tredelt i en lovgivende, en udøvende og en dømmende magt.
Mine forældre er såmænd Venstrefolk, loyale Venstrefolk, oldschool partimedlemmer i Venstre.
Det har vi mange diskussioner ud af, også mange gode diskussioner.
Nogle af dem er frugtbare.
Det er der andre, der ikke altid er, men det er vist helt almindeligt i en familie, endda også selv om man kommer fra det samme parti.
Det vil jeg håbe.
Vi har også diskuteret den her sag, altså sagen om udlændinge- og integrationsministerens ulovlige instruks og tvangsadskillelse af en række unge asylpar.
Det har Ombudsmanden udtalt sig om; det var ulovligt.
Og mine forældre ved godt, at enhver form for tvang, enhver form for arrangeret ægteskab, er mig inderligt imod.
De ved også godt, at netop kampen for ligestilling og lige muligheder er en af de kræfter, der har drevet mig ind i politik.
Og de ved også godt, at fru Mette Abildgaard fra De Konservative havde ret, da hun sagde, at den her sag ikke handler om barnebrude.
Nej, den her sag handler om demokratiets tilstand.
Den handler om, hvorvidt man i en regering er så afhængig af sin udlændingeminister, at man ikke tør undersøge de ulovligheder, som hun eller hendes ministerium har begået.
Og den handler om et flertal i Folketinget, der har glemt eller fortrængt den grundlovsbundne pligt, de har, til at være kontrollør af den udøvende magt.
Det er derfor, at vi er en række partier, der har fremsat det her beslutningsforslag og kommer til at følge det til dørs.
Det anser jeg for en helt grundlæggende pligt for mig som valgt til den lovgivende forsamling.