Sascha Faxe (ALT), 2025-10-31:
Tak for ordet.
Tak til ministeren for redegørelsen.
Livet i Arktis lyder som noget fjernt, men det burde føles tæt på, for Arktis er ikke bare sne og is; det er også en vital del af klodens livskraft.
Når isen smelter der, ændres livet her.
Arktis er verdens temperaturmåler.
Man kan sige, at det er vores fælles puls, og den banker hurtigere, end naturen kan følge med.
I Arktis stiger temperaturen tre gange hurtigere end det globale gennemsnit.
Det er ikke en dommedagsprofeti, det er virkelighed, og andre før mig har nævnt det i dag.
Sæler forsvinder fra kendte steder, og isbjørne må svømme meget længere for at finde føde.
Og under overfladen vågner de gamle sygdomme, og der udløses metangasser i den smeltende permafrost.
Klimaforandringerne er ikke længere noget, vi forudser; det er noget, der lever.
Arktis er ikke bare et offer; det er et vidne – et vidne til naturens evne til forandring og til menneskets ansvar.
For det oplever mennesker, som de har gjort i årtusinder – mennesker, der har forstået, at man ikke kan eje naturen, men kun være en del af den.
De oprindelige folk i Arktis bærer viden, vi har brug for nu.
Det er en viden om balance, om ikke at tage mere end det basale, men også om at give tilbage – og om at måle rigdom i tid og ikke i penge.
Vi skal lære af dem – ikke ud fra den gamle koloniale refleks, hvor vi kommer med løsninger og afgørelser, men med en ydmyghed over for, at løsningen måske allerede findes i deres måde at leve på.
Vi må lytte uden at overtage og samarbejde uden at udnytte.
Det er sådan, vi bryder historien og skriver en ny i fællesskab.
Men Arktis står ikke alene.
Verdens stormagter har rettet blikket mod nord, og spændingerne følger med.
Derfor har vi et ansvar i rigsfællesskabet – et ansvar for at beskytte vores fælles fred og frihed, men også for at insistere på, at Arktis aldrig må blive et nyt frontafsnit eller et neokolonialistisk erhvervseventyr.
Vi skal bruge vores stemme til at bevare lavspænding og dialog, og her er samarbejdet med bl.a. Norge og Canada helt afgørende.
Begge lande har en lang tradition for at holde hovedet koldt og hjertet varmt.
Sammen kan vi vise, at styrke ikke kun handler om våben, men også om tillid.
Mens isen smelter, åbner der sig nye muligheder: råstoffer, mineraler og energi.
Men et helt centralt spørgsmål er ikke, hvem der ejer dem, men hvordan.
Vi skylder den natur, vi er en uadskillelig del af, og de kommende generationer, at Arktis forbliver et sted, hvor liv kan trives – og ikke kun som rigdom, der kan graves.
Arktis minder os om, at alt hænger sammen: havet, himlen, mennesket og håbet.
Når jeg vælger at dedikere min tale til livet i Arktis, altså dværgbirk, rødfisk, inuitter, moskusokser, komier, amfibolit, permafrost, fjeldkvan, sæler, gnejs, samer, indlandsis, rener, kiselalger, edderfugle og alle de andre livsformer, så er det, fordi jeg har måttet lede efter netop det her i udenrigsministerens redegørelse.
I Alternativet bakker vi bestemt op om forskningen, målsætningen om lavspænding, de vigtige samarbejdsfora, en styrkelse af forsvaret, støtten til den bæredygtige omlægning, og at vores Arktispolitik skal stå på et jævnbyrdigt og ligeværdigt forhold i rigsfællesskabet.
Men vi må ikke miste fokus på netop det liv, vores politik må og skal være sat i verden for at beskytte og fremme.
Livet i Arktis og det livs betydning for hele vores planets livskraft må og skal være fundamentet og målet for den politik, vi fører.
Livet i Arktis er livets balance – skrøbelig, men stærk, hvis vi passer på det.
Derfor er vores opgave ikke kun at handle for klimaets skyld, men også for respektens skyld – for naturen, for menneskene, såvel kulturelt, fysisk som åndeligt, og for den del af verden, der stadig tør minde os om, hvad det vil sige at leve i samklang med livet selv, altså for livets skyld.