Pelle Dragsted (EL), 2016-11-17:
Så det har været et lidt langt og lidt uskønt forløb, kan man vist roligt sige.
Men mon ikke der indgås en finanslovsaftale senere i aften eller i morgen tidlig, det vil jo i hvert fald være en behændig måde at slippe for at diskutere den her og for at skulle besvare spørgsmål fra oppositionen. Men vi ved én ting, uanset hvornår finansloven vedtages, og uanset om der indgås en aftale, og det er, at den ikke vil adressere de vigtige problemer, som Danmark står over for.
Den kommer ikke til at løse den forfærdelige situation, som tusinde af danske familier er sat i som følge af de ydmygende og kyniske fattigdomsydelser, som regeringen har indført, og den kommer ikke til at løse problemet for de tusinde af mennesker, der er ramt af alvorlig sygdom og handicap, og som nu skal leve for flere tusinde kroner mindre om måneden, og for manges vedkommende vil de blive presset ud af deres bolig.
Utrygheden for almindelige lønmodtagere vil fortsætte med at vokse, fordi konsekvensen af at blive arbejdsløs er blevet hårdere som følge af regeringens nedskæringer i kontanthjælpen.
Tværtimod ser vi faktisk i regeringens finanslovsudspil – vi må se, om de kommer igennem med det hele – en række angreb på de danskere, der står op hver morgen og går på arbejde.
Arbejdstilsynet bliver skåret.
Det betyder mindre tryghed, det betyder mindre sikkerhed for almindelige danskere, der går på arbejde.
Det kan man selvfølgelig være ligeglad med, hvis man sidder med bløde fingre ved teaktræsskrivebordet, men for rigtig mange mennesker er det her liv og død.
Der lægges op til at forringe indsatsen mod social dumping i en tid, hvor vi hører, hvordan arbejdsgivere i stigende grad spekulerer i at importere underbetalt, uorganiseret arbejdskraft fra fattige EU-lande.
Ulandsbistanden skal skæres igen.
Og så kan vi jo høre fra det, der slipper ud fra forhandlingerne, at det ikke stopper der, nej, der skal også igen gives nye store skatterabatter til dem, der har råd til at købe de dyreste biler, hvis det står til Liberal Alliance, mens De Konservative vil sikre endnu 1 år med fastfrysning af grundskylden.
Jeg tror, folk kender Enhedslistens holdning.
Vi synes, det kan være fornuftigt at sikre, at grundskylden ikke stiger hurtigere end folks indkomster, at resten eventuelt kan betales, når først man står med pengene i hånden og har solgt huset, men den model, som foreslås, vil jo tilgodese dem, der har de allerstørste og dyreste ejendomme oppe nord for København; det er der, de rigtig store gaver bliver givet, det er ikke til dem, der bor i en treværelses på Nørrebro.
Et andet problem, som jo slet ikke adresseres, men som tværtimod forværres, er spørgsmålet om vores velfærdssamfund og den situation, det står i.
Der bliver godt nok afsat penge til velfærd i regeringens finanslovsudspil, men det er lidt noget hykleri, for samtidig i dag her efter den her behandling behandler vi L 2 og L 3 – lovene om de såkaldte udgiftslofter – som jo reelt er de love, der bestemmer, hvordan vores velfærd udvikler sig, og her er der lagt op til at fortsætte med at holde velfærden i et jerngreb ude i kommunerne.
Vi har jo år efter år set, hvordan kommunerne har skåret i antallet af mennesker, de mennesker, som er tæt på velfærden, dem, som passer vores børn i daginstitutionerne, dem, som besøger vores ældre og tager hånd om dem.
Så selv hvis der afsættes en pyntemilliard eller to, ændrer det ikke på det grundlæggende, nemlig at den historisk lave vækst i det offentlige forbrug vil fortsætte, og dermed vil man udmarve vores velfærd endnu mere, end tilfældet er i dag.
Og når regeringen vælger at fortsætte med de her lofter, er det jo ikke ud fra en eller anden sober økonomisk tænkning, det er et ideologisk valg om, at den offentlige sektor skal holdes i den spændetrøje, den er i i dag.
Det vil også trække væksten ned.
For selv om højrefløjen altid opstiller en modsætning mellem offentligt forbrug og økonomisk fremskridt, forholder det sig jo faktisk ofte omvendt.
Lavt offentligt forbrug betyder mindre efterspørgsel, ikke mere efterspørgsel.
Det er ikke til gavn for virksomhederne og de små erhvervsdrivende.
Den allervigtigste udfordring, som regeringen jo fuldstændig ignorerer eller går i den forkerte retning med, er jo spørgsmålet om at redde vores klode fra en truende global opvarmning og en klimakatastrofe.
Det er jo egentlig ganske imponerende, at det tog den her regering lidt over et år at bortødsle Danmarks førerposition gennem flere år som det førende grønne land i verden.
Tænk engang, sikke en flot indsats!
Vi rutsjede ned til nu at indtage en 13. plads.
Hvad tror I det betyder for de virksomheder, som kigger på, hvor de skal investere?
Hvad betyder det for de lande, som har kigget efter et eksempel til efterfølgelse?
Det er simpelt hen pinligt – pinligt, pinligt, pinligt.
Der skal skæres 150 mio. kr. på økologien i landbruget, hvoraf de 61 mio. kr. skulle have været brugt her i 2017 – altså mere konventionelt landbrug, flere gylletanke ude i vores landsbysamfund, men mindre økologi.
Der bliver skåret på landdistriktsmidlerne, hvor der på naturområdet, på naturindsatsen, så vidt jeg kan se, bliver skåret over 400 mio. kr. Og så kommer oven i det angrebet på PSO'en.
Regeringen har i de år, hvor vi kan se en historisk hurtig opvarmning af kloden, lagt op til, at vi da så skal droppe nogle vindmølleparker.
Skal man grine eller græde?
Det er i hvert fald ikke en ansvarlig regering, der optræder her, det er ikke en regering, der tager ansvar for vores fremtid og for vores børns fremtid, som den ellers bryster sig af at gøre.
Vi ved som sagt ikke præcis, hvad der foregår under de her forhandlinger om PSO, fordi vi ikke er inviteret, selv om vi er et forligsparti, og selv om de her forhandlinger griber direkte ind i energiforliget.
Det er det, PSO'en finansierer.
Men vi ved, hvad regeringen ønsker, og nu vil den sige: Erhvervslivet, virksomhederne skal ikke længere bidrage, de skal betale 0 kr., og i stedet for sender vi regningen til folkepensionisterne ved at afskaffe det grønne bundfradrag, altså ved at hæve skatten for folkepensionisterne.
Der er ikke en gruppe i Danmark, som har en dårligere økonomi end folkepensionisterne, og så er det dem, man sender regningen til.
Det er da fuldstændig grotesk.
Det store spørgsmål er jo, om Socialdemokratiet og Dansk Folkeparti kommer til at acceptere det her.
Vil man acceptere, at erhvervslivet fremover ikke længere skal bidrage, og at den regning i stedet for ender ude hos hr. og fru Danmark?
Det bliver spændende at se.
Hele det her PSO-slagsmål er i øvrigt inficeret med myter.
Vi hører hele tiden, at PSO er kendt ulovlig af EU.
Forkert!
EU har sagt, at den måde, PSO'en administreres på, er problematisk i forhold til konkurrencereglerne.
Der er masser af muligheder for mindre justeringer af ordningerne.
Man siger, det er en bunden opgave at flytte udgiften over på finansloven.
Forkert!
EU har jo godkendt andre løsninger.
Der er ikke et eneste andet EU-land, så vidt jeg ved, der har valgt at flytte PSO'en over på finansloven.
Andre lande har som Tyskland valgt at åbne op, så man, om jeg så må sige, bytter de her tilskud over grænserne.
Det vil formentlig være en rigtig god forretning for Danmark.
Så siger man, at forudsætningerne i energiaftalen er skredet.
Igen er det forkert!
Man siger, at PSO'en truer virksomhedernes konkurrenceevne.
Forkert!
PSO'en stiger, fordi elprisen på markedet falder.
Det er det system, der er.
Hvis elprisen falder 10 øre, stiger PSO'en kun med 5 øre, altså står erhvervslivet tilbage med en lavere regning, hver gang PSO'en stiger.
Det har man ikke rigtig været så ivrig efter at fortælle offentligheden.
Sagen er, at det her handler om, at regeringen ønsker at give virksomhederne en skattelettelse, og det bruger man så EU's kritik af PSO'en som en undskyldning for.
Hvor ville det dog være dejligt, hvis man bare var ærlig og sagde det.
Det er lige præcis den slags fiksfakserier, jeg tror gør folk så trætte af politik, altså at man ikke taler lige ud af posen.
Det er jo en ærlig sag, at man gerne vil give virksomhederne endnu en skatterabat – det er jo en ærlig sag – men så vær ærlig om det.
Vær ærlig om, at det er pensionisterne og lønmodtagerne, der skal betale i stedet for.
Som sagt er vi jo ikke inviteret til forhandlingerne om PSO, på trods af at vi sidder i energiforligskredsen, ja, faktisk var et af de partier, som i den grad bidrog til at få etableret den energiaftale, og på trods af at vi jo før sommerferien deltog i konstruktive forhandlinger ovre hos finansministeren, mens partier, der slet ikke er i forligskredsen, deltager i forhandlingerne.
Altså, jeg synes, det er fuldstændig uhørt og udtryk for en fuldstændig mangel på respekt for de parlamentariske traditioner og forligstraditionerne herinde.
Jeg håber, at finansministeren vil gå op og forklare rimeligheden i det.
Vi har også set det med Togfonden DK, hvor regeringen, på trods af at der er et flertal i en forligskreds, vælger at fremsætte et finanslovsforslag, der ikke respekterer de aftaler, der er indgået i forligskredsen.
Heldigvis har forligskredsen i det tilfælde jo valgt at stå sammen og holde sammen, og hvis ikke regeringen bøjer sig, kommer der jo et ændringsforslag til finansloven.
Det er jo sådan, det må være – det er bare fjollet, det er fjollet.
Jeg er fuldstændig enig med fru Lisbeth Bech Poulsen i, at det er usikkert, om det overhovedet er i Venstres eller de andre partier på højrefløjens interesse, at vi bryder den her tradition ned, eller er det egentlig i vores alle sammens interesse at fastholde respekten for aftaler?
Det tror jeg sådan set det er.
For at runde af vil jeg sige, at der i løbet af de næste dage med stor sandsynlighed vil blive aftalt en finanslov.
Den vil ikke løse et eneste af de mest afgørende problemer, Danmark står over for.
Den vil ikke sætte ind over for den fattigdom, som vi ser brede sig, og over for de tusinder af mennesker, som risikerer at blive presset ud af deres boliger på grund af de nye fattigdomsydelser.
Den vil ikke gå ind og genoprette velfærden, som har lidt under den økonomiske krise, hvor over 30.000 ansatte, varme hænder, er forsvundet ude på vores plejehjem, ude på vores sygehuse, ude i vores børnehaver.
Og den vil ikke adressere den allerstørste trussel, som vores generation af politikere i Danmark og verden står over for, nemlig truslen om en uafvendelig, irreversibel global opvarmning.
Det er måske det allerstørste svigt, og det er et, vi vil komme til at huske generation efter generation.
Den her finanslov løser heller ikke regeringens egne problemer med de store modsætninger, der findes blandt de partier, der bragte regeringen til magten.
Det, der står tilbage, er billedet af en historisk upopulær statsminister, en historisk svag regering, der klynger sig til magten – ikke for danskernes skyld, ikke for samfundets skyld, men for sin egen skyld.