Henrik Dahl (LA), 2017-12-14:
Tak for det, formand.
Liberal Alliance tager selvfølgelig redegørelsen til efterretning.
Det er sådan en slags politiske fantomsmerter, der har at gøre med finansloven, som blev vedtaget for 2 år siden, men fantomsmerter gør jo også ondt, og derfor skal man selvfølgelig også høre på folk, der klager over det.
Jeg synes, at det er godt at få dokumenteret, at Danmark ofrer det samme på forskning og innovation, som vi sådan set hele tiden har gjort, nemlig en formue, og det er jo en formue, som kan vokse og falde lidt på decimalerne, men det er jo ikke desto mindre en formue, vi taler om.
Jeg vil godt for argumentationens skyld gå ind på den tanke, som Socialdemokratiet fremfører, om, at forskningen skal tilføres flere penge.
Er det overhovedet en god idé?
Det ville være en god idé, hvis kvaliteten af dansk forskning over en længere årrække var faldet, men det er den jo ikke.
Som flere ordførere, herunder Socialdemokratiets egen ordfører, gjorde opmærksom på, har vores universiteter et stabilt, højt niveau.
Danske forskere er utrolig flittige, når det gælder publicering, og de skriver ikke bare for at blive offentliggjort.
Forskerne bliver læst og citeret i stor stil.
Så på trods af den klagesang, vi hører fra venstrefløjen, lykkes dansk forskning faktisk med at ramme det høje niveau hver eneste dag året rundt.
Men det er generelt også sådan, at der ikke længere består en sammenhæng mellem pris og kvalitet i den offentlige sektor i Danmark, og det er vi også nødt til at tage ind i en mere overordnet diskussion.
Vi indkræver næsten 46 pct. af vores bruttonationalprodukt i skatter og afgifter, og det er det højeste skatte- og afgiftsniveau i hele OECD.
Men er kvaliteten så også den højeste i OECD, og her taler jeg ikke om forskning, men her taler jeg om et generelt problem i hele den offentlige sektor?
Langtfra altid.
Der har aldrig været en direkte sammenhæng mellem pris og kvalitet i den offentlige sektor, men i Danmark er manglen på sammenhæng mellem pris og kvalitet så systemisk og så udtalt, at det er på sin plads at tale om en form for generel krise i den offentlige sektor, når det gælder om at omsætte de enorme midler, der tilføres.
Og det var jo altså den højeste procentdel af BNP i hele OECD, når det gælder om at omsætte den kvalitet på en måde, der står mål med kvantiteten.
Så tildelingen af midler tyder ikke på, at der er en krise.
Det er lidt svært at påvise, hvad det problem, som skal løses ved at tilføre flere midler, skulle bestå i, men der er altså heller ikke nogen generel sammenhæng imellem pris og kvalitet i Danmark, bl.a. er danske universiteter nogle af de allermest bureaukratiserede i Skandinavien, og det ville da være langt mere fornuftigt at gøre noget ved bureaukratiet, end det er at tilføre flere midler, når kvaliteten er så høj, som den er.
Så jeg kan i den grad ikke forstå Socialdemokratiets argumentation.
Hvad angår kapitel 2 i redegørelsen om innovation, vil jeg først sige, at jeg er fuldt ud tilfreds med den fremstilling af tingenes tilstand, der står at læse i redegørelsen.
Men så vil jeg godt komme med nogle mere generelle bemærkninger om forholdet mellem forskning og innovation.
Hvis man skal sætte forskellen på de to ting på en formel, der er nem at huske, kan man jo sige, at forskning er at bruge en frygtelig masse penge til at skabe ny viden, og innovation er at bruge en frygtelig masse viden til at tjene flere penge, og det er jo meget, meget vigtigt at huske på, at den forskel eksisterer, og vi skal satse på begge dele.
Uden grundforskning kan innovation ikke lade sig gøre, og uden innovation kan vi som samfund ikke skabe den vækst, der både er nødvendig for, at borgerne oplever velstand, og nødvendig for, at staten har de ressourcer, der skal til for at investere i forskning.
Derfor er der to ting, der er vigtige, når det gælder forholdet imellem forskning og innovation.
For det første er det vigtigt, at vi ikke indtager det standpunkt, at det enten drejer sig om forskning eller om innovation inden for den generelle forskningspolitik.
For det andet må vi ikke sammenblande forskning og innovation.
Det et to forskellige ting, og det skal behandles som to forskellige ting.
Hvis jeg skal uddybe det første punkt, vil jeg sige, at jeg ikke mener, at det på nogen måde er rimeligt at kræve, at der skal være et umiddelbart indtjeningskrav, når det gælder forskning.
Penge er som sagt noget, man tjener på innovation, mens forskning til gengæld er noget, der koster penge, og det er vel at mærke penge, man ikke på nogen måde kan være sikker på at man får igen.
Det er derfor, at forskningen typisk har en stat som sponsor.
Jeg vil næsten sige, at de tålmodige penge faktisk er noget af det vigtigste ved det moderne forskningssystem.
Jeg kan nævne mig selv som eksempel.
Jeg skrev engang en bog på grundlag af den franske sociolog Pierre Bourdieu.
Ham havde den franske stat investeret så mange penge i, at jeg er sikker på, at den franske stat aldrig nogen sinde har fået dem igen.
Så det ville jo selvfølgelig være helt urimeligt, at den franske stat stillede konkrete indtjeningskrav til et geni som Bourdieu og hans fuldstændig banebrydende forskning, mens det omvendt var helt rimeligt, at min arbejdsgiver gerne ville have, at min meget, meget mere fodgængeragtige måde at tænke og arbejde på blev dokumenteret, altså, at jeg havde brugt den fornuftigt.
Så det er noget væsentligt at holde fast på i forholdet mellem forskning og innovation.
Vi skal have begge dele: den banebrydende forskning, der ikke nødvendigvis bliver stillet indtjeningskrav til, og den perspektivrige innovation, som forhåbentlig en dag bliver til en faktura.
Så er vi fremme ved den anden pointe, jeg havde, nemlig at vi ikke skal stille den type økonomiske krav til forskning, som vi ville have stillet til innovation, og vi skal heller ikke stille det krav om banebrydende videnskabelig indsigt i innovation, som vi ville have stillet til forskning.
Det sidste, jeg lige vil sige, er, at der er flere ordførere, også fra venstrefløjen, som har haft meget, meget travlt med at udtale sig om politisk styring af forskningen, og hvad der skal forskes i.
Det må jeg altså advare imod på det kraftigste.
Der skal være et armslængdeprincip til forskningen, og det er altså bedst, hvis det ikke er politikere, der styrer, hvad der bliver forsket i.
Det skal være på baggrund af meritter.
Det meritokratiske system og det politiske system er meget forskelligt, sikkert til frustration for mange, der måske tager en forskeruddannelse og oplever, at man skal stemme sig til, hvad der er sandt.
Det føles mærkeligt, når man er forsker, men det skal altså være den bedste forskning, der bliver fremmet.
Med de bemærkninger tager jeg, som jeg allerede har sagt, redegørelsen til efterretning og takker for ordet.