Mattias Tesfaye (S), 2019-02-08:
Diskussioner om halalslagtning og svinekød dukker op, efterhånden som Danmark bliver et mere kulturelt og religiøst mangfoldigt samfund, og det mener jeg egentlig er helt naturligt.
Indvandring medfører et kulturmøde og nogle gange ligefrem et kultursammenstød, og det bliver hurtigt til folkelige diskussioner og dermed også til politiske diskussioner som nu med den her debat i dag.
I Socialdemokratiet har vi den holdning, at de ansvarlige politikere skal have lov til at fastlægge madpolitikken lokalt og regionalt, hvis de mener, det er nødvendigt.
Socialdemokratiet er uenige i begge standpunkter.
Hvis en kommunalbestyrelse lægger beslutningen ud til de enkelte plejehjem og børnehaver, har de Socialdemokratiets fulde opbakning til det.
Men det samme gælder, hvis kommunalbestyrelsen omvendt beslutter sig for at trække beslutningen ind på rådhuset og vedtage en politik, der fastlægger, hvordan og hvornår der tages religiøse og kulturelle hensyn på kommunens institutioner.
Det samme gælder for regionerne.
Vi har fuld forståelse for, at nogle lokalpolitikere ønsker at fastlægge sådan nogle overordnede retningslinjer.
Det kan være gavnligt for at sikre, at forældremøder handler om legepladser og mobbepolitik og andre relevante emner og ikke bliver en arena for religiøs eller social kontrol.
Ved at trække beslutningen ind på rådhuset slipper personalet også for konstant at skulle forklare, hvorfor der serveres svinekød eller købes kød det ene eller det andet sted, og om leverpostejen har været varmet i mikroovnen, før kyllingefileterne har det.
Det har jeg også tidligere sagt i offentligheden, og dengang blev jeg mødt af kritik fra mange politikere og meningsdannere.
Der er faktisk ikke grund til, at vi starter forfra med at opfinde den dybe tallerken.
Tag nu nogle eksempler fra den københavnske Vestegn, hvor jeg selv bor.
I mine børns tidligere børnehave i Albertslund var cirka halvdelen af børnene muslimer og havde rødder i et andet land, og den sidste halvdel havde så familiemæssige rødder i Danmark.
Da diskussionen sidst kørte med baggrund i nogle eksempler fra Randers, satte vores madmor, Jane, et lille, fint skilt op på opslagstavlen ved indgangen til børnehaven, hvor kommunens retningslinjer for servering af mad blev beskrevet for os forældre.
På skiltet stod der, at her blev der både serveret mad med svinekød og oksekød og kyllingekød, ligesom der blev serveret fisk, og der var også en ugentlig grøddag.
Vi kan også tage et kig på Brøndby Kommune, der i sin mad- og måltidspolitik for børn og unge fra 2017 blandt mange andre ting skriver, at der skal tages hensyn til kultur og religion, når der bliver serveret mad, men også at de kommunale tilbuds madpolitik bygger på danske traditioner.
Og derfor får børn, der af religiøse eller kulturelle grunde ikke kan spise en dansk ret, på grund af at der f.eks. er svinekød i, tilbudt et alternativ, ligesom en nøddeallergiker vil få mad uden nødder.
Der tages altså ikke kun hensyn til lægeligt begrundede særkrav, men også kulturelt begrundede, men på en måde, hvor vi holder fast i den danske madkultur.
På den måde supplerer udenlandsk kultur den danske i stedet for at erstatte den, og det er lige nøjagtig der, vi skal lande.
Det fungerer ganske udmærket og uden de store diskussioner i mange kommuner, og det er typisk i de kommuner, der har haft det her inde på livet i årtier.
Lad os lytte lidt til dem i stedet for på den ene side at udskamme de kommunalpolitikere, der træffer de her beslutninger, eller på den anden side at tvinge dem til at følge retningslinjer, der fastlægges herindefra.