Trine Torp (SF), 2017-03-29:
I SF kan vi være enige i visionerne i ligestillingsredegørelsen: Ingen skal diskrimineres eller have ulige muligheder på grund af deres køn, seksualitet eller kønsidentitet i Danmark.
Vi synes faktisk også, at der er mange fine initiativer i den redegørelse, der ligger.
Vi bakker fuldt ud op om konstateringen af, at ligestilling er en grundlæggende frihedsrettighed i vores samfund, og at Danmark er blandt de mest ligestillede lande i verden, men også at der er plads til forbedringer.
Jeg vil sige, at når jeg kigger på redegørelsen – hr. Rasmus Horn Langhoff nævnte det også lidt – synes jeg, der er en lille smule copy-paste over det.
Jeg står sådan set med den fra 2016 og den fra 2017 her, og hvis man bladrer om på de næste sider, kan man se, at de minder utrolig meget om hinanden.
Det er jo fint nok med kontinuitet, når man laver sådan et stykke arbejde her, men der skal også helst være noget progression i det.
Og der synes jeg til gengæld at redegørelsen mere har karakter af at være ja, en redegørelse end en egentlig handlingsplan med perspektiver og fremtidige visioner for, hvordan vi får skabt nogle forbedringer.
Jeg kommer i hvert fald til at tænke, om regeringen egentlig ligger inde med nogle konkrete ambitioner og målsætninger for, hvad der kan forbedres og hvordan.
Lidt i tråd med det, som fru Marianne Jelved sagde, mangler jeg nogle succeskriterier.
Hvad skal der til, for at vi synes, at vi egentlig er i mål, eller at der er en progression i det?
Eller hvad er det egentlig for en barre, regeringen gerne vil løfte?
Men vi kan jo ikke rigtig vide, hvor den barre skal løftes hen, hvis vi ikke har sat nogen mål for det.
De spørgsmål synes jeg ikke at ligestillingsredegørelsen giver nogen nævneværdige svar på.
Det gælder over en lang række emner, hvor vi i SF mener at regeringen fortsat mangler klare visioner og svar på de store udfordringer, der er, med ligestillingen mellem kønnene i Danmark.
Det første handler om ligeløn.
I Danmark er der i dag stadig ikke ligeløn for arbejde, der tillægges samme værdi.
Og hvordan sørger vi for, at det store løngab, der er, mellem mænd og kvinder på arbejdsmarkedet mindskes?
Et andet stort spørgsmål handler om betydningen af et kønsopdelt arbejdsmarked, hvor klart flest kvinder arbejder i det offentlige og klart flest mænd arbejder i det private.
Kontanthjælpsloftet er ét eksempel, som i særlig grad rammer de enlige forsørgere, hvoraf tre af fire er kvinder.
Det samme gør sig gældende med 225-timersreglen, hvor vi ved, at voldsramte kvinder og kvinder, der lever i stærkt kontrollerede miljøer, har vanskeligt ved at leve op til kravene.
Det er ikke gavnligt for ligestillingen på nogen måde.
Menneskehandel er, som det skrives i redegørelsen, en grov krænkelse af menneskerettighederne, og det indbefatter særlig kvinder, der er handlet i prostitution.
Det kræver derfor, at Danmark er en stærk international aktør i den globale ligestillingsindsats, hvis vi skal i mål med det.
Det kræver også, at vi adresserer problemet, nemlig at der er mænd, der synes, det er helt i orden at købe sig til seksuelle ydelser hos kvinder.
Når vi i dag diskuterer ligestilling, er der et sidste meget aktuelt emne, som jeg, ligesom mange andre i dag, heller ikke kan undlade at berøre.
Ministeren skriver i sin indledning til redegørelsen, at vi er kommet langt – og det her er et citat: »Vi er kommet langt med ligestilling i Danmark.
Men det, vi har kæmpet for igennem så mange år, må ikke tages for givet – for det er bestemt ikke kommet af sig selv.«
Det er jeg meget enig i, for det har krævet mange års kamp, og det er aldrig kommet af sig selv.
Det er kommet fra mennesker, som tog et initiativ for at ændre på samfundsnormer og strukturer, både i regeringskontorerne, men især ude i befolkningen.
Et af de mennesker var Nynne Koch, der i 1964 begyndte at indsamle og systematisere kvinderelevant litteratur i en forskningsoversigt.
Hun ønskede en markant samfundsændring.
Kvinder skulle ligestilles med mænd, og i den forbindelse var oplysning, viden og forskning af afgørende betydning.
De grundsten, hun lagde, blev i 1982 formaliseret i en selvstændig institution med støtte fra regeringen.
Den hedder i dag, som de fleste nok er bekendt med, KVINFO.
Regeringen barsler jo med, som de fleste nok også er bekendt med, at sammenlægge KVINFO med Det Kongelige Bibliotek eller måske helt at lukke institutionen.
En ordfører fra Liberal Alliance, et regeringsbærende parti, har udtalt, at KVINFO står for statsfeminisme og driver politisk propaganda, og at målet »er at fjerne al statsstøtte fra KVINFO«.
Det mener jeg og SF ikke der er meget ligestillingsperspektiv i.
I SF mener vi, at KVINFO har haft en helt afgørende betydning for arbejdet med ligestilling og køn i Danmark.
Derfor er det jo så også interessant at få klarlagt her, når ligestillingsministeren på et tidspunkt skal afrunde, om ministeren deler den opfattelse: om ligestillingsministeren anerkender, at KVINFO har haft betydning for ligestillingen i Danmark, eller om det også er ligestillingsministerens holdning, at KVINFO er et udtryk for statsfeminisme og politisk propaganda.