Jakob Sølvhøj (EL), 2019-12-06:
Tak for det, og tak til Dansk Folkeparti for at have rejst forespørgslen.
Vi er enige i, at det vil være en god idé snart at få en grundig debat om effekten af den antimobbeindsats, vi har sat i gang.
Da skolerne åbnede her i sommer, var det 2 år siden, at lovgivningen trådte i kraft – lovgivningen, hvor vi jo dels fastlagde, at kommunerne var forpligtet til at lave antimobningsstrategier og udarbejde handlingsplaner, men hvor vi også fik startet den indsats, hvor DCUM også fik opgaven med at drive en national klageinstans.
Efter at vi vedtog lovgivningen, kan vi jo se, at tallene bevæger sig i den rigtige retning.
Det er ikke nødvendigvis et resultat af vores lovning, men vi kan jo se bl.a. af den store undersøgelse, der kom fra Statens Institut for Folkesundhed med de her tal, som flere har refereret til, at vi har den laveste grad af mobning blandt de 11-15-årige nogensinde – i hvert fald i de sidste 20 år.
Men det ændrer jo ikke på det forhold, som også flere ordførere har været inde på, at der altså er et sted mellem hver 20. og hver 12. elev, som stadig væk udsættes for mobning, og det er jo utrolig alvorligt, både i situationen, men også som noget, der kan præge et menneske igennem et helt liv.
Jeg har været inde at kigge lidt på den nationale klageinstans' årsrapport, der blev lavet for 2018 – der er jo ikke endelige tal for 2019 – og man kan sige, at det omfang af klager, der er kommet ind, jo heller ikke er foruroligende.
Der ligger et halvhundrede klager på grundskoleområdet, og af dem ligger præcis 40 på folkeskoleområdet og en halv snes på friskoleområdet.
Det er jo i sig selv positivt, men når man læser rapporten, kan man også se i bemærkningerne, at der bag de tal kan vise sig, at der måske er en langt større grad af mobning, som ikke kommer frem, og som ikke bringes frem fra klageinstansen
, enten fordi elever og deres forældre ikke er opmærksomme på det, men det kan også skyldes den måde, man håndterer det på i skolerne.
Jeg er selv faldet over, at man i perspektiveringen af årsrapporten siger: Lige nu er det desværre ikke ualmindeligt, at skoler ligefrem anbefaler eleven/forældrene at foretage skoleskift frem for at klage, idet en klage i sig selv vil skade samarbejdsånden.
Det kan jo være rigtigt.
Jeg vil ikke sige, at det kan være en forkert anbefaling; det må jo vurderes i situationen, men jeg tror faktisk, det er rigtig vigtigt, at når vi har lavet klageinstansen, skal det også være sådan, at det i hvert fald bliver nærliggende for forældre, der oplever, at deres barn udsættes for mobning, at overveje, hvis de ikke kan få løst problemet i samarbejde med skolen, at de så rent faktisk fremsender deres klage.
Så tallene over antallet af klager er ikke foruroligende, men der kan ligge tal bagved, som muligvis kan være mere foruroligende.
Jeg tror, det er rigtig vigtigt, at vi får en grundig debat, når vi nu får ministerens redegørelse.
Jeg tror, det er vigtigt, selv om jeg nævner klageinstansen, at vi ikke nødvendigvis gør den til omdrejningspunktet for indsatsen, for jeg tror meget, at vi skal være opmærksomme på det, der også ligger i efterhånden al moderne mobbeforskning, at det lige præcis ikke handler om det enkelte individ og individhåndteringen, når vi skal have løst problemerne med mobning, men at det i meget høj grad handler om gruppeindsats, og det handler om det at skabe stærke, trygge fællesskaber i skolen.
Så jeg ser frem til, at vi får denne debat på baggrund af ministerens redegørelse, og jeg synes altså, at vi skal bore ned i, hvordan klageinstansen så har fungeret, hvordan DCUM har håndteret den her opgave, men jeg tror som sagt også, det er rigtig vigtigt, at vi gør den bredere, og at hele aspektet med at skabe en inkluderende skole, hvor ethvert barn kan være trygt og befinde sig godt i hverdagen, er rigtig vigtigt at få med.