Victoria Velasquez (EL), 2024-12-10:
Det er nu, vi står med en afgørende beslutning om vores fælles fremtid.
Spørgsmålet er, om vi vil vælge solidaritet, retfærdighed og værdighed, eller om vi vil fortsætte ned ad en vej, hvor uligheden vokser og menneskers liv forringes.
Jeg synes alt for ofte, at vi kommer til at reducere mennesker af kød og blod til tal i et excelark.
Det her handler om livskvalitet, værdighed og retten til at trække sig tilbage, mens man stadig har nogle gode år foran sig.
Vi ser lige nu en stigende ulighed i vores samfund, og spørgsmålet om pensionsalder og tilbagetrækning hænger uløseligt sammen med det.
Direktører i C25-virksomhederne har i gennemsnit tjent 47 gange mere end gennemsnitsdanskeren sidste år – 47 gange.
De har mulighed for at leve godt af opsparinger og investeringer, mens flertallet af danskerne, særlig dem med hårde fysiske job og psykisk hårde job, kæmper for blot at kunne holde skansen til pensionsalderen med helbredet i god behold.
Overskud og udbyttebetalinger til aktionærer er steget med over 80 pct. siden 2019, men lønmodtagerne ser på ingen måde – på ingen måde – den samme fremgang.
Og det er dem, der producerer værdierne, men det er de få, der høster frugterne.
Nu ser det ud til, at et flertal herinde i Folketingssalen båret frem af regeringen vil bede dem, som allerede har givet allermest, om endnu mere.
En ufaglært mand har 8 år mindre på pension end en akademiker, og nu ser vi, at man uden overhovedet at lave kompenserende aftaler vil hæve pensionsalderen yderligere.
Det betyder, at de, som allerede knokler hårdest og lever kortest, skal betale prisen for et system, der i stigende grad tjener dem med aktieporteføljer frem for dem, der møder op på arbejdspladsen hver dag.
Det må man sige om noget er det modsatte af, at det kan betale sig at arbejde.
I Enhedslisten siger vi det klart og tydeligt: Vi har råd til at gøre det bedre.
Vi har råd til at sikre en retfærdig pensionsalder, fordi vi er et rigt land.
Problemet er ikke økonomien, problemet er prioriteringerne.
I stedet for at presse folk til at arbejde længere bør vi sikre, at man faktisk har muligheden for at kunne arbejde længere, investere i bedre arbejdsmiljø og sundhed, anerkende de nedslidtes rettigheder gennem fleksible pensionsordninger og sikre, at store virksomheder og de rigeste bidrager retfærdigt til samfundet i stedet for at lade uligheden vokse.
I de forhandlinger, der kommer, vil vi arbejde for, at der indkaldes til det, som vi håber bliver en vej, og som ikke fylder så meget i dag, og det er, at vi faktisk finder en fleksibel vej for dem, som gerne vil blive på arbejdsmarkedet, men ikke har mulighed for at kunne blive hundrede procent.
Vi kan kalde det delvis tidlig pension, seniortid, seniorløn eller noget andet.
Det er ikke kun en debat om pensionsalder, det er også en debat om, hvad for et samfund vi gerne vil være, hvad det er for et arbejdsmarked, vi gerne vil have, og hvad det er for et arbejdsliv, der skal vente i fremtiden.
Skal vi være et samfund, hvor det er de stærkeste, der trækker stigen op efter sig, eller et fællesskab, hvor vi løfter hinanden?
I Enhedslisten vælger vi det sidstnævnte.
Derfor mener jeg, at det er helt åbenlyst, at vi skal tage den store bekymring alvorligt, der er i befolkningen, hvor mange er bekymret for, om de overhovedet kan holde til pensionsalderen, som vi kender den i dag, og endnu mere bekymret for, at den skal stige, og at de faktisk får vished om, hvad det er, vi står for, og hvad det er, vi gerne vil fremadrettet.
Derfor ser vi gerne ind i, at der kommer nogle forhandlinger, og at vi faktisk som partier melder klart ud, hvad vi har lyst til at gå til de forhandlinger med.
Derfor bakker vi op om vedtagelsesteksten, der tidligere blev læst op af SF.