Rasmus Horn Langhoff (S), 2019-03-26:
Tak for det.
I handlingsplanen for ligestilling står der så flot, at ligestilling handler om, at alle skal have friheden til at leve det liv, de gerne vil, og det kan jeg jo kun være enig i.
Det skal naturligvis gælde, fra første gang man bliver afleveret i vuggestuen og ellers hele livet igennem.
Det handler jo bl.a. om, hvordan vi opfører os over for hinanden, hvad vi forventer af vores medmennesker, hvilken uddannelse vi tager, hvilket arbejde vi har, hvilken løn vi får, hvor meget pension vi opsparer og meget, meget mere.
Det er vigtigt at huske, når vi diskuterer de udfordringer, som vi står over for.
Vi lever i et samfund, hvor der stadig er nogle markante barrierer, der begrænser mange mennesker i deres mulighed for at leve det liv, de ønsker, og også i at kunne kombinere et aktivt arbejdsliv med et nærværende familieliv.
Er ligestillingskampen så kvindernes kamp mod mændene – eller omvendt for den sags skyld?
Den køber jeg ikke.
Ligestillingskampen er en fælles kamp imod de barrierer, som i dag begrænser både kvinder og mænd i at leve det liv, de ønsker.
Ligestillingskampen er på en og samme tid en kulturkamp imod forældede opfattelser af, hvad kønnene kan og ikke kan, og en frihedskamp, hvor vi ikke accepterer, at nogle bliver begrænset alene på baggrund af deres køn.
Er der så forskel på mænd og kvinder?
Ja, heldigvis.
Skal de forskelle alle sammen helt ryddes af vejen, så vi bliver helt ens?
Nej tak, men begrænsningerne skal ryddes af vejen, så børn får lov til at være børn, så mænd får lov til at være ligeværdige forældre og prioritere familien, og så kvinder får lov til at få ligeløn og mulighed for at spare op til alderdommen, også kvinder, der er ansat i omsorgssektoren.
Vi er kommet langt med ligestillingen, men vi er altså ikke i mål endnu.
Vi har stadig alvorlige ligestillingsproblemer, som skal løses, og det bliver vi nødt til at anerkende.
Vi må anerkende, at der er et problem, og at vi er forpligtet til at løse det problem.
Hvis ikke man gør det, kan man altså ikke blive en del af løsningen.
Så bliver man i stedet for en del af problemet.
Og det er altså ikke blot det enkelte individ, der selv skal løse opgaven.
Det er ikke den enkelte kvinde, som alene kan fjerne løngabet mellem mænd og kvinder, og det er heller ikke den enkelte far, som kan sikre fædre bedre forældrerettigheder.
Strukturelle udfordringer, strukturelle problemer er, som ordet antyder, strukturelle.
Derfor er det vigtigt, at vi ligestillingsordførere traditionen tro mødes i dag og diskuterer de ligestillingsudfordringer, vi står over for.
Handlingsplanen præsenterer nogle af de udfordringer.
Her kan bl.a. nævnes det kønsopdelte arbejdsmarked, det kønsopdelte uddannelsesvalg og løngabet mellem mænd og kvinder.
For det er et stort problem, at vi taber en stor talentmasse på gulvet, bl.a. fordi mænd konsekvent fravælger job i daginstitutionerne og kvinder alt for ofte fravælger job i eksempelvis bygge- og anlægsbranchen, og at vi stadig væk har for få kvindelige ledere.
Vi skal have hele talentmassen i spil, og det får vi kun ved at få brudt gevaldigt op i det kønsopdelte arbejdsmarked og i uddannelsesvalget.
Det er også de valg, som kan forklare en del af løngabet mellem mænd og kvinder, men vi har stadig væk en forskel i løn mellem mænd og kvinder, som har de samme kvalifikationer, den samme erfaring og den samme titel og uddannelse.
Når jeg nævner det kønsopdelte arbejdsmarked, uddannelsesvalget og løngabet mellem mænd og kvinder, som handlingsplanen her også pointerer, så er det også på baggrund af en lille smule forvirring, som jeg håber at ministeren kan bringe os alle sammen ud af.
Jeg læste den anden dag i Politiken, at ligestillingsministeren ikke vil underskrive et ligestillingsløfte udformet af Djøf.
Ministeren udtalte til Politiken, at det er vattet af Djøf at skyde ansvaret over på politikerne.
Det var et løfte, som skulle underskrives for at tilkendegive, at os beslutningstagere arbejder målrettet for ligestilling i Danmark, særlig i forbindelse med ligeløn og lige muligheder på arbejdsmarkedet.
Men ligestillingsministeren ville ikke.
Når nu disse problematikker også er nævnt i handlingsplanen, kan det undre, at ministeren ikke vil underskrive et løfte om at komme dem til livs.
Nu taler jeg jo ikke for, at man bare skal skrive under på hvad som helst.
Det skal man naturligvis ikke, men jeg håber da i hvert fald, at ligestillingsministeren vil genoverveje at følge trop og tilslutte sig det her mål.
På den måde kan vi jo få et fælles ligestillingsgrundlag og en mulighed for at løse de reelle ligestillingsproblemer.
Vi har fået en lovgivning om delt forældreskab, og en deling af børne- og ungeydelsen er på vej.
Det er jeg rigtig glad for, jeg har selv efterspurgt det, men vi har behov for at være meget mere ambitiøse på det her område.