Jakob Sølvhøj (EL), 2017-03-21:
Tak, og undskyld forsinkelsen.
Det er svært både at stille spørgsmål nede fra sin plads og tale heroppefra.
For at starte i den positive ende vil jeg indledningsvis sige, at vi i Enhedslisten glæder os over fraværet af det, der var det oprindelige hovedelement i regeringens forhandlingsudspil til en revision af servicelovens voksenbestemmelser, nemlig forslaget om et indsatskatalog, der vel – hånden på hjertet – bare var en ny udgave af forslaget om en tilbudsvifte fra de forhandlinger, der fandt sted om voksenbestemmelserne for et par år siden.
Det ville have betydet, at en stor gruppe af borgere med handicap havde mistet nogle af de helt entydige rettigheder, de i dag har ifølge den eksisterende lovgivning.
Det var ret åbenlyst, at formålet med at erstatte de »skal«-bestemmelser, der er i loven i dag, med »kan«-bestemmelser var at give kommunerne et redskab til at reducere udgifterne på handicapområdet – sådan som det også var blevet aftalt i økonomiforhandlingerne mellem finansministeren og KL, både i 2014 og i 2015.
Derfor er det rigtig godt, at vi under forhandlingerne fik etableret et flertal, der kunne forhindre indførelsen af et indsatskatalog.
Det synes vi i Enhedslisten er en både urimelig og uholdbar måde at finansiere lovgivningen på.
Når det er sagt, synes vi, at L 150 indeholder en række forbedringer af loven, men jeg vil dog også sige, at jeg synes, det er værd at pege på – sådan som også i hvert fald en enkelt anden ordfører har gjort det – at der er flere alvorlige mangler i forslaget.
Forslaget om at indføre en varslingsperiode på 14 uger synes jeg er rigtig godt.
Jeg synes, det er et rigtig godt forslag, som den daværende socialminister kom med under forhandlingerne.
Til gengæld synes jeg, at de ydelser, der er omfattet af bestemmelsen, er defineret alt for snævert.
Varslingsbestemmelsen bør indeholde andre elementer end dem, der indgår i lovforslaget.
Det burde som minimum være sådan, at socialpædagogisk bistand, beskyttet beskæftigelse og aktivitets- og samværstilbud også blev omfattet af 14-ugersvarslet.
Og jeg synes samtidig – som det også blev påpeget her for lidt siden fra talerstolen – at det burde være sådan, at det var en forpligtelse for Ankestyrelsen at opsætte virkningen, hvis det var sådan, at Ankestyrelsen ikke inden for en 14-ugersperiode havde færdigbehandlet en sag; for ellers kan man sige, at det, der var hele intentionen med at erstatte et egentligt forslag om opsættende virkning – B 36, som der er blevet refereret til lidt tidligere – jo lidt forsvinder, altså hvis det er sådan, at sagsbehandlingen kan vare 16, 18, 20, 22 uger og ydelsen så bortfalder i de sidste uger af sagsbehandlingsperioden.
Det er heller ikke tilfredsstillende, at der i forslaget ikke er medtaget en ændring af lovens § 95, stk. 3, sådan at loven fremover kommer til at omfatte overvågning af borgere, der har et behov for overvågning i eget hjem.
Det fremgår desværre meget tydeligt af lovbemærkningerne, at det alene er økonomien, der sætter en begrænsning for en hjælp, der for nogle borgere jo er en absolut betingelse for, at de kan forblive i eget hjem.
Både bestemmelsen om varslet på 14 uger og den manglende medtagning af overvågning i § 95, stk. 3, er noget, vi vil stille ændringsforslag om i løbet af lovbehandlingen.
Hvad angår det andet forslag, vi behandler her, altså L 151, om tilkøb af socialpædagogisk ledsagelse til ferier, mener vi i Enhedslisten, at det på helt afgørende vis bryder med princippet om, at personer med handicap skal kompenseres for deres funktionsnedsættelse for at få lige muligheder for aktiv og fuld deltagelse i samfundslivet.
Selv om forslaget er pakket ind i pæne ord og hensigter – det er det jo allerede blevet nu her under forhandlingerne – er realiteten den, at der indføres en brugerbetaling for socialpædagogisk ledsagelse.
Det hjælper jo ikke ret meget, at der i loven fastslås, at tilkøb af socialpædagogisk ledsagelse skal ligge ud over den indsats efter § 85, som beboeren er visiteret til i døgntilbuddet, når det samtidig er sådan, at loven ikke forpligter kommunerne til faktisk at tilbyde borgerne socialpædagogisk ledsagelse til ferie.
Har en kommune ikke afsat en krone til ledsagelse, ja, så er der stort set fri bane for at gøre socialpædagogisk ledsagelse til en brugerfinansieret ydelse.
Jeg er udmærket klar over – det kan man jo læse af lovbemærkningerne – at der henvises til Ankestyrelsens principafgørelse, hvad det her angår.
Men hvis man reelt ønskede at sikre borgerne en minimumsrettighed, kunne man bare skrive det ind i loven, og når regeringen ikke vil det, må det jo skyldes, at når de pæne ord skrælles af, så er det sådan, at regeringen ikke vil sikre borgerne en minimumsret til ledsagelse – og dermed åbner man altså døren på vid gab for en regulær brugerbetalingsordning.
Det er i sig selv et brud på principperne i dansk handicappolitik at indføre brugerbetaling for ledsagelse, men det bliver faktisk endnu mere alvorligt, når man kigger på det konkrete indhold af forslaget.
For det første er der jo tale om, at det bliver tordnende dyrt for den enkelte borger – så dyrt, at der vil være rigtig mange, der ikke kan benytte sig af ordningen.
Da vi forhandlede spørgsmålet – og jeg var jo med i forhandlingerne det meste af vejen – fik vi fremlagt beregninger, der sagde, at det gennemsnitligt ville koste den enkelte borger 42.000 kr. at få ledsagelse på ferie.
Hvem forestiller man sig kan betale det?
For det andet må man sige, at det jo er helt grotesk, at ordningen er skruet sammen efter princippet om, at jo større funktionsnedsættelse, jo større brugerbetaling.
Den borger, der har så betydelig en funktionsnedsættelse, at hun har brug for to hjælpere, skal betale dobbelt så meget for en uges ferie, som den borger, der kun har brug for en enkelt ledsager.
Det er efter min opfattelse en forskelsbehandling, som er fuldstændig hen i vejret.
Endelig er vi i Enhedslisten stærkt bekymrede for, at indførelsen af tilkøbsordningen direkte vil forringe mulighederne for ledsagelse for nogle borgere, så de i praksis stilles ringere, end de er stillet i dag.
Vi frygter, at en ny mulighed for at opkræve betaling fra borgerne vil betyde, at nogle kommuner, der i dag har afsat et rimeligt budget til socialpædagogisk ledsagelse til ferie, vil benytte sig af den ændrede lovgivning til at skære ned på udgifterne til området.
Hvorfor skulle de ikke følge det dårlige eksempel fra de mange kommuner, der allerede i dag har visiteret nul timer til ledsagelse? Jeg vil afslutningsvis ikke bestride, at der vil være borgere, der vil kunne tilkøbe sig mere socialpædagogisk ledsagelse af det faste personale på deres botilbud, end de er visiteret til i dag.
Jeg forstår, at der er mange af mine ordførerkolleger, der har modtaget henvendelser fra borgere, der er i den situation, og det synes jeg er regulært nok.
Men problemet er, at sådan som lovforslaget er skruet sammen, betyder det, at samtidig med at man tilvejebringer en ny mulighed for nogle få til at købe sig til mere ledsagelse, åbner man altså døren for forringelser for de mange.
Man åbner døren for, at langt hovedparten af de borgere, der i dag bor i et botilbud og er omfattet af ledsagebestemmelserne, ikke længere vil kunne komme af sted med visitation fra botilbuddet.
Og vi risikerer, at omkostningerne simpelt hen er så dyre, at deres mulighed for ledsagelse på ferie er blevet dem frataget, og det gælder dermed også i praksis deres mulighed for at komme på ferie i det hele taget.
Alt i alt synes jeg, det er et rigtig skidt forslag, man har produceret.
Det er godt for nogle få, men rigtig skidt for de mange.
Jeg vil – når man nu fra flere ordføreres side erkender, at der er tale om et hul i lovgivningen, som ikke er lappet – opfordre til, at man trækker i nødbremsen, kalder L 151 tilbage og nøjes med at vedtage L 150.
Og så lad os få L 151 tilbage til ny politisk forhandling.