Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2023-05-26:
Tak for det.
De to næste sager er ufattelig ens, så det vil mine svar og bemærkninger selvfølgelig også være.
Jeg er fundamentalt enig i, at det er vigtigt, at vi diskuterer borgernes retssikkerhed.
Jeg deler bekymringen om borgernes retssikkerhed.
Med det her forslag foreslås det inden for det her folketingsår at lave en model for en ordning, der sikrer kompensation til borgerne og en økonomisk straf til kommunerne, såfremt de laver grove fejl eller lovbrud i anbringelsessager.
Og tænk, det synes jeg simpelt hen er fuldstændig den forkerte vej at gå, og det kommer nok ikke som den store overraskelse for hverken forslagsstillerne til det forslag, vi behandler her, eller for forslagsstillerne til det næste forslag.
Jeg synes, det er den helt forkerte vej at gå.
Når jeg gør det, er det jo ikke, fordi jeg ikke synes, man skal gøre det, der er det rigtige.
Det er, fordi jeg simpelt hen tror, at vores analyser af, hvad der er problemet, er helt forskellige.
Min opfattelse er den – og jeg tror, det var den radikale ordfører, fru Lotte Rod, der sagde det tidligere heroppe, eller det var fru Lotte Rod, som ret præcist her fra talerstolen sagde det – at de vanskeligheder, der er på social- og handicapområdet, i høj grad er noget, der handler om Folketinget, og at det simpelt hen er for nemt bare at skyde på kommunerne.
Jeg er så enig i det.
Og jeg synes, det er for tit, at vi ender der.
Min analyse af det er, at vi på sundhedsområdet og på skoleområdet i hele den vestlige verden har haft 1.000 år til at udvikle, forfine, ændre, lære af hinanden, forandre osv., og det er bogstavelig talt 1.000 år, for det var faktisk omkring afslutningen på vikingetiden, man oprettede de første fakulteter på europæiske universiteter – englænderne og spanierne skændes vist lidt med hinanden om, hvem der kom først – og på de fakulteter underviste man bl.a. i medicin og jura og teologi, og på sundhedsområdet har man tilmed samme sprog.
Men på socialområdet og handicapområdet står vi over for om ikke så forfærdelig lang tid på vegne af staten at skulle give en undskyldning for forhold i sær- og åndssvageforsorgen, som var der fra 1933 til 1980.
Det er en lille smule senere end vikingetiden, tror jeg godt vi kan blive enige om.
Og det afspejler sig bl.a. i den måde, lovgivningen hænger sammen på, og derfor har jeg i de år, hvor jeg har beskæftiget mig med det her område, været enormt optaget af, at vi får samme alvor, samme systematik og samme faglige fælles sprog for, hvordan vi griber tingene an på social- og handicapområdet, som vi har på de to andre velfærdsområder.
Det er det, der bliver kaldt specialeplanlægningen, og det mener jeg simpelt hen er ét af de greb, der skal til.
Jeg går meget op i, at vi også får en systematik omkring de data, vi har på området.
Jeg har selv været med til at få etableret det, der hedder den socialøkonomiske investeringsmodel, som handler om bl.a. at få etableret store vidensbanker, i forhold til hvilke indsatser der virker hvordan.
Så det er bare for at sige, at jeg mener, der er rigtig lang vej igen.
Det synes jeg faktisk er det, der ligger i de her beslutningsforslag, og det vil sige, at jeg mener, at der i hjertet af det her ligger en ansvarsforflygtigelse, som jeg ikke synes klæder Folketinget.
Jeg mener, at det påhviler os, der sidder i Folketinget, at gøre det i fællesskab, og jeg opfatter det ikke sådan, at det, der er det primære problem her, er, at der er nogle kommuner, der ikke gør det, de skal.
Jeg mener, der ligger et stykke arbejde foran os, og det stykke arbejde, der ligger foran os, er så at forsøge at gøre det bedste, vi har lært, for at man ikke skal vente i 1.000 år på, at man får et lige så modent velfærdsområde på social- og handicapområdet, som man har på skole- og sundhedsområdet.