Morten Messerschmidt (DF), 2024-05-17:
Det lyder jo flot med Københavnskriterier, frihedsrettigheder, menneskerettigheder osv.
Men jeg synes i virkeligheden, at vi nok kom afsløringerne nærmest under hr. Christian Friis Bachs tale, hvor vi fik italesat det her som elastik i metermål, for det er jo, hvad det er.
Hvordan kan man vurdere, om et land overholder Københavnskriterierne?
Ja, det er jo grundlæggende en helt normativ, subjektiv vurdering.
Det er ikke som at køre på motorvejen, hvor man ved, at krydser man grænsen på 130 km/t., falder hammeren.
Det er en vurdering, og derfor bliver det jo også et falsum at tale om, at en sådan vurdering skal overgå til domstolene, for hvordan i alverden skulle domstolen i Luxembourg være i stand til at vurdere, om et fuldstændig subjektivt elastikbegreb er overtrådt eller ikke er?
Det viser måske noget om, hvordan hele EU-samarbejdet er skruet sammen.
I den foregående debat talte vi om, hvordan overdragelsen af magt til EU er ekstremt elastisk.
Der er ikke rigtig nogen af dem, der på et tidspunkt har stemt ja til EU-traktaterne, som kan sige, hvornår det egentlig er, de har sagt ja til hvad.
Det har vi fået afsløret i dag.
Der er i virkeligheden heller ikke nogen, der i dag kan sige, hvornår man så optager Ukraine, Tyrkiet, Albanien, Bosnien-Hercegovina og alle de lande – ti styk – på Balkan og i Østeuropa, som man i dag har givet kandidatstatus.
Det siger jo noget om EU-samarbejdet.
Men det er jo også i forhold til de videre konsekvenser, altså i relation til korruption.
Nu interesserer jeg mig ikke nødvendigvis så meget for, hvilken familiepolitik man fører i Østeuropa.
Det synes jeg egentlig de nationale parlamenter skal tage sig af.
Men jeg interesserer mig utrolig meget for, om danske virksomheder, som investerer i lande som Polen og Ungarn eller Bulgarien og Rumænien, også kan vide sig sikre på, at de tvistafgørelser ved domstolen, eller hvad det måtte være, som de er nødt til at følge, er afsagt ud fra et objektivt og juridisk rigtigt grundlag.
Det er klart, at tager man lande, som i juridisk henseende er rene bananrepublikker, ind i EU – Ukraine, Tyrkiet osv. – så vil det kun gøre grundlaget for de investeringer, som danske pensionskasser og danske virksomheder foretager, endnu mere tvivlsomt.
Det er jo derfor, vi har fremsat det her forslag i dag.
Det er ikke, fordi vi ikke med hr. Christian Friis Bachs udtryk udmærket godt ved, at Københavnskriterierne er ren elastik, men fordi det er noget, der er afgørende for rigtig mange danskeres hverdag, arbejdspladser og levegrundlag osv.
Jeg synes, at debatten her har afsløret, at der egentlig ikke er den store vilje til at sige noget særlig konkret til danskerne, og det er bemærkelsesværdigt.
Vi befinder os her, hvad er det, 3 uger før et europaparlamentsvalg, hvor jeg tror, de fleste grupper ud over der, hvor Dansk Folkeparti sidder, åbent har sagt, at man vil have alle de der ti lande med.
Venstre har så taget nogle forbehold i forhold til Tyrkiet, har jeg forstået, men det gælder sikkert næppe længere end til EP-valget - jeg har i hvert fald set på, hvordan man har stemt i den forgangne periode i Europa-Parlamentet.
Man vil altså ikke rigtig sige, hvad prisen, omkostningerne og konsekvensen bliver.
Jeg anerkender fuldt ud, at der er storpolitiske interesser på spil.
Derfor synes jeg egentlig også, at det, hr. Søren Søndergaard har været inde på, er den rigtige vej at gå, men desværre er det jo så der, hvor yderpolerne mødes, eller hvad man skal kalde det.
De øvrige partier har i hvert fald ikke været villige til overhovedet at forholde sig til, at det måske ikke er så smart, at det altid i EU-sammenhænge handler om, at alle skal være 100 pct. integreret i alt og hele tiden.
Måske ville det faktisk være smart at lave et samarbejde, hvor man havde nogle samarbejder, der var mindre forpligtende end det, der lægges op til, når man hører Moderaternes, De Radikales og andre partiers ordføreres snak, som jo aldrig slutter.
Ivrige iagttagere af dagens møde her i Folketinget vil vide, at vi for kort tid siden havde en drøftelse af udviklingen inden for EU's overdragelse på socialpolitikområdet.
Jeg tror, de fleste anerkender, at EU i dag har en helt anden magt over lande som Danmark, end man havde for 10 eller 20 år siden.
Det interessante at betragte
er jo, at Danmark sådan stringent juridisk formelt set ikke har overdraget EU nye beføjelser siden 1998.
Jeg tror ikke, der findes nogen, som uden hånden på ryggen med krydsede fingre vil sige, at det betyder, at Danmark ikke har givet EU ny magt siden 1998.
Og det synes jeg grundlæggende er en uskik, altså at man har en union, som uden om grundloven, uden om Folketinget og uden om vælgerne og borgerne tiltager sig stadig flere beføjelser, kompetencer og mere magt, hvad end det så handler om den økonomiske politik, eller det handler om sociale anliggender som vores velfærdsordninger, om arbejdsmarkedspolitikken, om udlændingepolitikken.
Jeg synes helt grundlæggende, det må være sådan, at EU har den mængde beføjelser, som det danske folk har overdraget EU.
Sådan er det ikke i dag, og sådan kommer det heller ikke til at blive i fremtiden, medmindre Folketinget træffer den historiske beslutning at stemme for det her forslag, hvor vi altså enten nedlægger veto eller holder folkeafstemning, næste gang EU udvider sine beføjelser.
I virkeligheden burde det jo ligge lige på den flade hånd.
Det står i grundlovens § 20, at beføjelser kun kan overdrages til EU, hvis det sker i lovsform og i nærmere bestemt omfang, og der skal ovenikøbet være fem sjettedeles flertal herinde, ellers skal der holdes en folkeafstemning.