Nick Hækkerup (S), 2018-11-22:
Tak for det.
Ved sidste års behandling af den udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategi efterlyste jeg på vegne af Socialdemokratiet, at regeringen forholdt sig til den bekymrende udvikling i støtten til den frie verdens værdier.
Jeg synes faktisk, at man her må glæde sig over, at regeringen har lyttet og dedikeret det, som man vel roligt kan kalde en ikke uvæsentlig del af dette års redegørelse, til den problemstilling.
Siden anden verdenskrig har USA været Danmarks allervigtigste allierede.
Det har været sådan, fordi USA stod i spidsen for udviklingen af det, som vi har kaldt den frie verden – det var oprindelig som en modsætning til Sovjetunionen og deraf den frie verden – som nu over årene har udviklet sig til nogle normer og værdier som demokrati, som styreform, respekt for menneskerettighederne, velstand gennem handel mellem landene, en verden, der står på lov og ret og ikke på de stærke og brutales ret, og så selvfølgelig internationale aftaler og samarbejde i internationale organisationer som FN, WTO, NATO osv.
Det er de værdier og normer, der har ført til, at 1 milliard mennesker er blevet løftet ud af fattigdom, at stadig flere børn verden over får en uddannelse, at der er en følelse af fælles ansvar over for vores planet, og ikke mindst at verden er blevet sparet for de her altødelæggende krige i den periode.
USA trækker sig fra sin traditionelle rolle i handelsaftaler og klimaaftaler, og andre aktører, som ikke deler vores opfattelse af verdensordenen, træder stærkere frem, ikke mindst Rusland og Kina.
Det er præcis gennem den prisme, at jeg vil komme med nogle kommentarer til regeringens udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategi for 2019-2020, og jeg vil koncentrere mig om fire områder, nemlig sikkerhed, EU, flygtninge og migration, og ikke mindst Kina.
Først om sikkerhed.
NATO er hjørnestenen i dansk sikkerhed, og USA er hjørnestenen i NATO.
USA's sikkerhed er ikke afhængig af Europa, men Europas sikkerhed er afhængig af USA.
Det er godt, at europæerne investerer mere i egen sikkerhed – man kan sige, at det manglede bare andet – og ad åre bør vi kunne løfte vores egen sikkerhed.
Der er stadig væk inden for EU og EU-landene imellem – også i de dele, som Danmark på trods af forsvarsforbeholdet faktisk kan deltage i – betydelige udviklingsmuligheder.
De skal følges, men det er en udvikling, der skal ske ikke i modsætning til USA, men i samarbejde, dialog og forståelse med USA.
Så til EU.
Dansk velfærd og dansk velstand står på skuldrene af mulighederne for at handle med andre lande, og danske arbejdspladser skal tælles i titusindvis, fordi vi er med i EU.
I redegørelsen er det opgjort til mere end en halv million danske arbejdspladser, der faktisk beror på det samarbejde, som vi har i EU.
Men som det også påpeges i redegørelsen, er der områder, hvor reglerne, fortolkningerne og domstolspraksis har undergravet den danske opbakning til EU.
For Socialdemokratiet er svaret, at EU skal have fokus på de problemer, som optager almindelige mennesker, f.eks. bekæmpelse af skattely, f.eks. at den fri bevægelighed følges op med værn mod social dumping, lønkonkurrence og en fair konkurrence i det hele taget og f.eks. klimaog miljøproblemer.
Så er vi helt enige i, at der i det kommende EU-budget fra 2019 til 2027 bør skæres på nogle af de traditionelle områder for til gengæld at bruge flere penge på migration, forskning og klima og energi.
Det bringer mig så over til det tredje område, nemlig flygtninge og migration.
Socialdemokratiet er helt enig i, at der skal gøres en større indsats for at hjælpe i nærområderne.
Vi har i vores eget forslag til en ny politik på området fra februar peget på to nøgleelementer.
Det første er, at EU og det internationale samfund går sammen om at gennemføre et historisk løft af Afrika inspireret af Marshallplanen, som amerikanerne gennemførte i Europa efter anden verdenskrig.
Derfor er det også godt, at redegørelsen lægger op til en drejning af EU's budget i den retning.
Det andet element er en omfattende reform af dansk udviklingsbistand, der indebærer, at inden for den nuværende samlede ramme fordobles bistanden til nærområder.
Det er en fordobling af Danmarks humanitære bistand og indsats i skrøbelige stater.
Pengene skal bl.a. finansiere akuthjælp, bedre levevilkår i flygtningelejre, øget og bedre skolegang i nærområderne, for uddannelse vil give flygtningebørn en bedre fremtid, en styrket indsats for kvinder og børns rettigheder i nærområderne og flere ordentlige job.
Så til det sidste element, som tiden tillader at komme ind på, nemlig Kina.
Når det kommer til Kina, er den foreliggende udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategi utilstrækkelig i sin analyse og derfor også uklar og usikker i sin retning.
Efter vores opfattelse bør Danmark forholde sig entydigt og strategisk til Kinas meget aktive udenrigspolitiske ageren og ikke mindst det kinesiske Belt and Road Initiative, som ikke alene har stor økonomisk betydning, men også væsentlige sikkerhedspolitiske og militære implikationer.
I den foreliggende strategi prøver regeringen på den ene side at lægge op til, at Danmark skal have mere ud af den økonomiske vækst i Asien og ikke mindst i Kina, og på den anden side at tage det ret vidtgående, men sådan set også ret vigtige skridt, nemlig at foretage en screening af udenlandske investeringer i Danmark med den mulighed at kunne afvise dem, hvis de angår kritisk infrastruktur som f.eks. veje, havne, lufthavne og telekommunikation.
Det er en relevant vej, ikke mindst i forhold til det, vi har set på Grønland, men det er også en besværlig vej, for hvad hvis nu man forestiller sig private selskaber eller firmaer investere i f.eks. lufthavne eller havne, og hvis de så efterfølgende måske sælger deres ejerandele til kineserne?
Hvis man skal undgå det, er vi i virkeligheden tilbage ved det, som man tidligere omtalte som naturlige offentlige monopoler, altså nogle ting, som skal være på offentlige hænder.
Det er en interessant diskussion, og det er en rigtig diskussion, og det er efter vores opfattelse sikkerhedspolitisk rigtigt at sikre, at kritisk infrastruktur er på danske hænder.
Sidste år havde vi, som jeg indledningsvis nævnte, stor succes med at opfordre regeringen til at forholde sig til den frie verdens værdier, som er under pres.
Det kunne være mit ønske, at vi i år kunne have samme held til at opfordre til en strategisk overvejelse vedrørende Kina.
På den anden side kan man sige, at til næste år er det os selv, der skriver strategien, og så kan vi jo bare tage det med.