Kenneth Kristensen Berth (DF), 2018-05-22:
Det er sjældent, at man bliver overrasket her i Folketingssalen, men jeg må sige, at den sidste bemærkning fra hr. Rasmus Jarlov nu overraskede mig temmelig meget, altså at det ligefrem nærmest er Det Konservative Folkepartis politik, at det er en god idé, at Den Europæiske Centralbank uden dansk repræsentation får bemyndigelse til at lukke danske banker.
Begrundelsen herfor er så, at det er Den Europæiske Centralbank eksperter i.
Jeg må sige, at jeg er meget rystet.
Det bliver man jo sjældent, men jeg er meget overrasket over, at det er det synspunkt, som Det Konservative Folkeparti har, også set i lyset af at Det Konservative Folkeparti jo i hvert fald har givet sig ud for at være EU-skeptisk, men det tror jeg ikke at man skal lægge så meget i.
Men det, jeg ville sige, var egentlig, at den 4. juli 2017 udsendte erhvervsministeren en pressemeddelelse, hvoraf det fremgik, at regeringen vil tage stilling til, hvorvidt Danmark skal indgå i EU's bankunion, i efteråret 2019 behændigt på afstand af et folketingsvalg og et europaparlamentsvalg.
Det mener regeringen åbenbart at regeringen kan gøre uden at spørge den danske befolkning.
Men hvad er det egentlig for en union, som regeringen vil lempe Danmark ind i?
EU's bankunion består som bekendt af et fælles finanstilsyn og en fælles afviklingsmekanisme for nødlidende banker, specifikt de såkaldt systemisk vigtige banker.
For Danmarks vedkommende ville det formentlig være Danske Bank, Nykredit bank, Jyske Bank og Sydbank.
Dertil kommer planer om at etablere en fælles indskydergaranti til erstatning for den indskydergaranti, der gælder for danske bankkunder.
Hvad er så problemet med dette?
Allerførst er der det juridiske problem.
Er der tale om suverænitetsafgivelse efter § 20 i grundloven?
Efter vores opfattelse kan der ikke herske tvivl herom.
Faktum er, at vi afgiver myndighedskompetence til EU, for så vidt angår adgangen til at lukke og afvikle en række danske pengeinstitutter.
Kompetencen til at træffe afgørelser i relation til f.eks. en lukning af Nykredit Bank overgår til Den Europæiske Centralbank.
Vi vil altså ikke kunne deltage i beslutningen om lukningen af en dansk bank.
Det vil vi overlade til andre lande at beslutte.
Det fælles tilsyn, som de store danske banker vil blive underlagt, er en del af Den Europæiske Centralbank.
Hvis Danmark vælger at gå med i bankunionen, vil Danmark skulle deltage i den fælles afviklingsmyndighed og bidrage til den fælles afviklingsfond.
Spørgsmålet er, om Danmark har interesse heri.
Det beror jo på, om vi har tillid til bankerne i de øvrige EU-lande.
Den græske gældskrise viste om noget, hvor påpasselig man skal være med at have tillid til andre landes banker.
Som bekendt var såvel den græske som den cypriotiske banksektor tæt på at kollapse.
I dag er der stadig store problemer med de italienske banker.
Har Danmark en interesse i at indgå i en union, hvor vi risikerer at skulle betale for at redde sydeuropæiske banker?
Det mener vi ikke i Dansk Folkeparti.
Derudover er der endnu et meget afgørende argument imod bankunionen: den danske realkredit.
Realkreditten fungerer på en måde, som ikke er kendt i andre lande.
Realkreditselskaber har ingen likviditet, eftersom der ikke er nogen indskud.
Realkreditselskaber er meget lidt kapitaliserede, da deres egenkapital er sikret i form af udlån med pant i hus som sikkerhed.
Derved vil man ikke kunne afvikle et realkreditselskab på samme måde, som man afvikler en bank.
Med andre ord har det potentielt store konsekvenser for helt almindelige danskere, hvis Danmark vælger som første ikkeeuroland at indtræde i bankunionen.
Så selv hvis regeringen måtte mene, at der ikke er tale om suverænitetsafgivelse, hvilket i høj grad kan anfægtes, så vil en indtræden i bankunionen være så indgribende over for den danske befolkning, at befolkningen naturnødvendigt bør spørges først.
Som debatten i dag har vist, er det ikke et synspunkt, Dansk Folkeparti står alene med.
Enhedslisten støtter forslaget, og tak for det.
Liberal Alliance burde jo sådan set også have støttet forslaget.
Som Liberal Alliances daværende Europaordfører, fru Mette Bock, sagde til Ritzau den 20. december 2013: »Hvis statsministeren har bare lidt respekt for danskerne, så lader hun den bankunion komme til afstemning. Jeg er overbevist om, at en betragtelig del af danskerne er enige med Liberal Alliance i, at det er utilstedeligt, at danskerne skal stilles til økonomisk ansvar for tvivlsomme sydeuropæiske bankaktiviteter.
Nu har vi en glimrende anledning til at spørge danskerne om deres mening, og den synes jeg så bestemt bør gribes.«
Det sagde fru Mette Bock tilbage i 2013 – jo i virkeligheden med henvisning til en senere folkeafstemning.
Så hvis Liberal Alliance på daværende tidspunkt var kommet igennem med deres politik, havde Danmark allerede haft den folkeafstemning om bankunionen, som fru Christina Egelund nu mener det er utidigt at vi skal diskutere om vi skal have i dag.
Det er jo lidt besynderligt, må man sige.
Men nu er det jo så Liberal Alliance og fru Mette Bock, der sidder med i regeringen, og nu vil Liberal Alliance altså ikke længere være med til at spørge befolkningen.
Det er godt nok ikke særlig smart.
Jeg tror faktisk, at Liberal Alliance får et forklaringsproblem i forhold til deres vælgere.
Afslutningsvis vil jeg bede de ærede medlemmer overveje, hvilke nationale interesser Danmark egentlig kan have i at gå med i bankunionen.
Vi risikerer at skulle betale for en masse dårlige lån i Sydeuropa.
Vi sidder ikke med i beslutningerne herom, medmindre vi indfører euroen, hvad stort set ingen danskere har lyst til, og vi risikerer, at danskerne skal omfattes af indskydergarantifond på europæisk plan i stedet for den garantifond, som danskerne kender og har tillid til i dag.
Dermed risikerer vi altså ikke alene at skulle betale for de systemisk vigtige bankers sammenbrud, men også for sammenbrud i mindre udenlandske pengeinstitutter.
Derfor må regeringen naturligvis, hvis regeringen ønsker at indføre bankunionen, lade det være op til vælgerne at træffe så afgørende en beslutning.