Holger K. Nielsen (SF), 2018-11-27:
Det er jo rigtigt, at SF og ikke mindst undertegnede har nogle aktier i de danske undtagelser fra 1993.
For mig er der i hvert fald to argumenter, som jeg lægger vægt på.
Det ene er den jugoslaviske borgerkrig i 1990'erne.
Jeg mener afgjort, at EU burde have spillet en langt, langt større rolle i den forbindelse.
Jeg ved ikke, om man kunne have undgået massakren i Srebrenica, men jeg er ikke i tvivl om, at en hurtigere reaktion fra omverdenen og en mere konsistent reaktion fra omverdenen kunne have gjort meget i forhold til den jugoslaviske borgerkrig.
Det andet punkt, jeg vil nævne, er det med paradigmeskifte.
Det er blevet sådan et moderne ord, der er kommet op.
Det forhandles i øjeblikket i Finansministeriet.
Men der skete også et paradigmeskifte i 2001, da Anders Fogh Rasmussen blev statsminister i Danmark.
Hvor dansk udenrigspolitik indtil da havde været relativt tæt knyttet til Tyskland og til Europa, til EU – det, Rumsfeld kaldte det gamle Europa – sker der det, at Anders Fogh Rasmussen kobler Danmark til USA.
Danmark bliver det mest transatlantiske land ved siden af Storbritannien på det tidspunkt og bliver knyttet uhyre tæt til den amerikanske politik, også personligt mellem Anders Fogh Rasmussen og George W. Bush.
Det bliver jo mest klart udtrykt i deltagelsen i Irakkrigen.
Hvorfor skal vi altid være afhængige af, hvad amerikanerne gør?
Hvorfor kan det ikke være muligt at opstille andre handlemuligheder end det, som USA definerer?
Så er det, vi siger til os selv: Hvordan kan det ske?
I hvilke sammenhænge kan det foregå?
Jeg må så sige, at det er EU og Europa, det her kommer i.
Jeg mener simpelt hen, det er nødvendigt, at Europa besinder sig og i højere grad begynder at definere sig selv udenrigspolitisk og sikkerhedspolitisk.
Det er ikke mindst nødvendigt i øjeblikket.
Det ligger helt klart, at NATO-medlemskabet jo ikke er det, vi diskuterer her i dag.
Danmark er medlem af NATO.
NATO består stadig væk.
Hvis NATO bryder sammen, hvis Trump trækker USA ud af NATO, er vi i en helt, helt ny situation, som vi så må tage helt derfra.
Den er vi ikke i i øjeblikket.
Det vil sige, at NATO-medlemskabet er en grundforudsætning for den her diskussion.
Det, der er afgørende, er da så, hvordan vi inden for den sammenhæng kan få en sikkerhedspolitik.
Jeg vil meget hellere diskutere sikkerhedspolitik mere bredt end snæver forsvarspolitik.
For det synes jeg er det afgørende.
Militæret er et værktøj i værktøjskassen.
Det afgørende er den fælles udenrigspolitik og sikkerhedspolitik.
Hvordan vil vi begå os i verden?
Hvilke alliancer vil vi have?
Hvad er vores målsætninger?
Som jeg har sagt tidligere, tror jeg ikke på, at man kan have en troværdig sikkerhedspolitik, hvis man ikke har et forsvar bag det.
Så er spørgsmålet, hvor stort et militær vi skal have, hvor stor en rolle det skal spille.
Er det sådan, at vi vil gøre Europa til en militær supermagt?
Hvilken rolle skal Europa i det hele taget spille i det her?
Det er jo spørgsmål, der næsten ikke er formuleret og i hvert fald slet ikke diskuteret, men som for mig at se er de afgørende spørgsmål.
Hvordan ser vi Europa?
Hvad vil den danske regering gøre?
Hvad vil det her lille land i Europa sikkerhedspolitisk – det her nordeuropæiske land, som historikeren Søren Mørch engang kaldte det nordtyske sletteland?
Det er jo det, diskussionen burde handle om, synes jeg.
Så kommer forsvarsundtagelsen i spil der.
Ja, det gør den da.
Men det er bare den sammenhæng, vi skal tage det ind i.
Jeg er ikke så hysterisk omkring det her.
Vi har haft forsvarsundtagelsen, det har jo ikke været nogen katastrofe.
Der er jo ikke en mine, der ikke er blevet ryddet, og der er ikke en operation, som er gået galt, fordi vi ikke var der.
Det er jo ikke sådan, at verden er faldet sammen på grund af det.
Men vi er nødt til at se på, om det er i vores egen interesse, i dansk udenrigspolitisk interesse, at vi i højere grad formulerer en europæisk politik.