Sjúrður Skaale (JF), 2020-12-15:
Jeg vil som sagt takke ministeren og sige tak for interessen for det her.
Der er mange, der anerkender, at det her er en meget, meget vigtig sag.
Retssikkerheden er jo selve kernen i vores samfund, og derfor er det meget godt, at der, som ministeren sagde, afsættes midler til at nedbringe sagsbunkerne.
Men som byretspræsidenter også har sagt er det ikke nok, der bliver gjort.
Bunkerne er øget drastisk de sidste år, og der skal nok mere til.
En EU-rapport viser desuden, at Danmark har det næstlaveste antal dommere pr. 100.000 indbyggere, så der er selvfølgelig plads til forbedringer.
På Færøerne har vi kun den første instans, Færøernes ret, som fast inventar.
Men der er selvfølgelig også mange sager, som går videre til Østre Landsret og Højesteret.
Derfor er det her selvfølgelig også gældende for færinger, og en lang sagsbehandlingstid har også konsekvenser for færøske borgere.
Det kunne f.eks. være 5 år eller 2 år, alt efter hvor kompleks den er, og så skal der foreligge en dom – en straf eller en frifindelse.
Staten giver jo borgere rettigheder af alle mulige slags.
Dermed lægger staten bånd på sig selv, så hvorfor ikke også, når det gælder tiden fra sigtelse til dom?
Nogle af de personer, som forvalter et system, vil altid gå så langt, som systemet tillader dem at gå, og hvis staten ikke sætter klare grænser for dem, vil de gå længere og længere.
De vil gå så langt, at det går ud over borgernes retssikkerhed på den ene side og skatteydernes pengepung på den anden side.
Jeg nævnte i mit første indlæg en højesteretsdom, hvor seks personer blev frifundet, 9 år efter deres sager var begyndt – 9 år.
Der var to banker, en på Færøerne og en i Danmark.
Erfaringerne fra det forløb synes jeg klart viser, at der er behov for at sætte grænser.
En advokat bliver uden udbud sat til at lave en advokatundersøgelse af begge banker.
Da han 9 måneder senere vurderer, at der er forhold, som kan danne grundlag for et erstatningsansvar, anbefaler han, at et erstatningskrav bliver gjort gældende.
Derefter får samme advokat – samme advokat – igen uden udbud til opgave at stævne ledelserne i begge banker for gigantiske beløb.
Det bliver til en stævning på i alt knap 1.000 sider.
Den ene sag afsluttes i Højesteret den 22. juni i 2020 med frifindelse.
Men det var som sagt for to af de anklagede for sent, og de andre var også for længst dømt socialt på basis af stævningen.
Den anden sag forventes afsluttet sent i 2021 eller 2022.
Så vil der være gået 10 eller 11 år eller mere.
Så er man færdig med ledelsen, men man har bebudet, at bestyrelsen også skal gennem samme mølle.
I alt har Finansiel Stabilitet brugt mere end en halv milliard skattekroner på de her retssager.
Det betyder, at nogle har tjent rigtig mange penge på dem.
Og selv om de fleste sager er tabt, standser man ikke alligevel.
Hvorfor ikke det?
Tja, der er nogle, der mener, at grundene skal findes i det forhold, at dem, der har mandatet til at standse sagerne, er de samme, som tjener rigtig mange penge på, at sagerne ikke standser.
Og når advokaterne, der fører sagerne på vegne af Finansiel Stabilitet, har uforholdsmæssig stor indflydelse på, hvorvidt sagerne skal føres, og hvor mange instanser de skal igennem, så kan man få den tanke, at det påvirker lysten til at standse.
For som det kendte Upton Sinclair-citat lyder: Det er svært at få en mand til at forstå noget, når hans løn afhænger af, at han ikke forstår det.
Statsapparatet skal ikke misbruges.
Det skal heller ikke kunne mistænkes for at blive misbrugt.
Og borgernes retssikkerhed skal ikke krænkes.