Mattias Tesfaye (S), 2022-01-28:
Tak skal du have.
Jeg hører ikke til dem, der mener, at vi taler for meget om værdipolitik – tværtimod, vil jeg sige.
Indvandringen til Danmark har ført kultur og religion med sig, som støder sammen med de værdier om demokrati og ligestilling, som er bærende i vores samfund; som er blevet bærende i vores samfund.
Så selvfølgelig taler vi om værdipolitik.
Mange indvandrere tilpasser sig uden problemer vores samfund, men der er et mindretal, der holder stædigt fast i nogle meget gammeldags opfattelser, som stammer fra deres hjemland.
Derfor er det vigtigt, at vi står fast.
Vi skal ikke træde et skridt tilbage i misforstået tolerance, tværtimod: Jeg tror, at det er vigtigt, at vi træder et skridt frem.
Jeg vil også godt sige, at jeg er klar over, at nogle af de ting, vi en gang imellem diskuterer, kan gøre ondt; at man som muslim kan føle, at det hele går op i håndtryk, bederum og Muhammedtegninger, og at det måske endda kan føles krænkende.
Derfor vil jeg også godt understrege, at jeg udmærket er klar over, at det store flertal af indvandrere i Danmark klarer sig godt og er en kæmpe styrke for vores samfund, og det gælder både økonomisk og kulturelt, og der er ikke nogen, der har et ønske om, at værdidebatten skal gøre ondt på bestemte befolkningsgrupper.
Nu er det bare sådan, at frihed en gang imellem gør ondt.
Et samfund, hvor ingen krænkes, er ikke et frit samfund.
Vi har vores lov for at beskytte mennesker, ikke for at beskytte følelser og idéer.
Man kunne måske også ønske sig, at de debatter, vi har, altid kunne tages på en ordentlig og på en pæn og på en akademisk måde, stille og roligt, men sådan fungerer en fri offentlig debat ikke.
Og vi kan ikke feje spørgsmål om juletræer i boligforeninger, imamer i Vollsmose og bønnekald i Gellerup væk; alt det kan vi ikke bare feje væk som tabloidjournalistik og symbolpolitik, tværtimod.
Jeg mener, at den slags diskussioner tværtimod er en anledning til at træde et skridt frem, fordi et demokrati har en pligt, synes jeg, til både at kunne forklare og forsvare sig selv.
Og det gør sig særlig gældende i velfærdsstatens institutioner, hvor mange af de kultursammenstød, vi taler om, konkret finder sted, fordi det er her, vi mødes, heldigvis, på tværs af kulturel baggrund, og det er derfor også her, at der er en arena, hvor værdikampen konkret kan håndteres.
Når vores fælles institutioner er bedst, er de på den måde med til at forme os og med til at danne os, og de skaber sammenhængskraft og bidrager til at gøre os til demokrater og dermed til at gøre samfundet demokratisk.
I en svømmehal handler det ikke kun om at lære at svømme; det handler også om ligestilling.
Jeg forstår faktisk godt, at man nogle gange som offentligt ansat kan undlade at tage konflikten for at bevare den gode stemning.
Jeg har nok også selv som forælder ved forældremøder oplevet den slags.
Måske har man alt for ofte oplevet at skulle stå alene med opgaven med kultursammenstødene, og måske har man også frygtet for konsekvenserne, men det duer ikke.
Uanset om det gælder undervisning, der støder religiøse følelser, eller kvinden, der ikke må møde på jobcenteret uden sin mand, eller forældre, der ønsker de mandlige livreddere ud af svømmehallen til pigesvømning, så skal de medarbejdere vide, at samfundet står bag dem, når de står fast.
De seneste par år har vi også styrket rådgivningen af kommunerne i forhold til social kontrol.
Der er blevet afsat flere penge specifikt til opkvalificering af jobcentermedarbejdere og til efteruddannelse af lærere på det her område.
Vi har forbudt religiøse vielser af mindreårige, vi har skærpet straffen for at fastholde folk i ægteskab mod deres vilje, og der er mere på vej, der skal hjælpe børn, som udsættes for overgreb, og børn, der ender på genopdragelsesrejser.
Men jeg tror også, at vi må erkende, at vi kan lovgive herfra og til juleaften; hvis de offentligt ansatte og deres ledelser ikke formår at stå fast i dagligdagen, så taber vi alligevel.
Heldigvis har jeg faktisk ret stor tiltro til, at de offentligt ansatte er i stand til at løse den her opgave.
Jeg synes selv, at jeg møder flere og flere, der har praktiske erfaringer og meget reflekterede overvejelser, i forhold til hvordan demokratiets værdier konkret kommer til udtryk på deres arbejdsplads og hvornår de værdier udfordres af ønsker om religiøse eller kulturelle særhensyn.
Jeg tror egentlig bare, at de er fagligt professionelle mennesker, som er dybt fokuseret på at hjælpe unge, og de ville aldrig acceptere, at religiøse mørkemænd dikterer indretningen af velfærdsstaten.
Så jeg er egentlig optimist.
Det synes jeg at det nogle gange har knebet lidt med.
Og bag de ledelser af vores offentlige institutioner skal der også står en kommunalbestyrelse, som bakker op, ellers er det svært for dem at stå fast midt i stormen, og også her synes jeg at vi nogle gange kunne blive lidt bedre.
Og bag de kommunalbestyrelser skal der så også stå en regering og et Folketing forenet i ønsket om at forsvare de demokratiske værdier, så vi ikke kommer flyvende med en dolk i ryggen på de mennesker, der forsvarer vores værdier i nogle meget svære og komplicerede kultursammenstød, der kan foregå i en børnehave, på en skole, på et jobcenter eller et andet sted.
Jeg håber, at vores debat i dag kan bringe os et skridt nærmere sådan en enighed eller i hvert fald en bedre fælles forståelse af, hvad det er, vores demokratiske værdier og ligestilling bygger på, og jeg ser selvfølgelig frem til at høre ordførernes indlæg.