Jens Rohde (KD), 2022-01-28:
Man føler sig altid så lille, når man kommer efter hr. Sikandar Siddique, fordi talerstolen jo er højt oppe – jeg skal lige kunne kigge ud over den også.
Jeg kan starte med at sige til fru Pernille Vermund, at nu kan jeg heldigvis min egen historie, og det forslag, som fru Pernille Vermund henviser til, tordnede jeg imod dengang, primært fordi jeg synes, det var dumt af de årsager, som fru Pia Kjærsgaard netop stod og læste op.
Det var frygten for germaniseringen, og at germaniseringen ville ødelægge det danske samfund og vores værdier.
Det var dengang.
Der var faktisk også helt frem til 1986 – det ved den tidligere medieordfører for Socialdemokratiet – forbud mod parabolantenner i dette land, fordi vi ikke skulle have den der kulturelle påvirkning udefra.
Det var dengang.
Og nej, det er ikke en Morten Messerschmidt-tale, jeg citerer her, selv om man skulle tro, at det var hentet fra en debat i nutidens Danmark.
Det er hentet fra Søren Mørch og hans fantastiske værk »Det europæiske hus«, der udkom i 1991.
For hr. Morten Messerschmidts skyld kan vi også godt gå endnu længere tilbage i tiden: Alexander Pusjkin, begyndelsen af 1800-tallet, Victor Hugo, i midten af 1800-tallet, eller ungarske Imre Kertész fra det 20. århundrede.
Og det er helt rigtigt, disse kulturpessimister havde mange tankevækkende ting at fortælle os oven på to verdenskrige.
Måske er det netop hr. Morten Messerschmidt, der desværre ikke er her nu, der skal genlæse sin erkendelseslitteratur.
Kertész, der overlevede Auschwitz, forsøgte gennem sine romaner at illustrere, at holocaust ikke blot kunne rammes ind i en bestemt periode, men at det er en konsekvens af vores kultur forstået på den måde, at vi er dømt til at fortsætte i voldens, forråelsens og racismens spor, medmindre vi søger og finder den nødvendige indsigt om os selv.
Det var derfor, jeg sagde til fru Pia Kjærsgaard, som jeg gjorde, altså at vi nødt til at erkende, hvad der er inde i os selv.
Ifølge Kertész kan kun refleksion, indsigt og erkendelse hjælpe os til at skabe et stabilt og fredeligt Europa.
Så det er rigtigt, at der er meget nyttig refleksion at hente i den skønlitterære kulturpessimisme, jeg tror bare, at vi måske læser denne kulturpessimisme lidt forskelligt.
På ét punkt vil jeg dog mene, at kulturpessimisterne har taget fejl.
Den lineære moderne efterprøvede historie fortæller godt nok om kriser, men den bortdømmer jo kulturpessimismen og dens fortælling om, at verden har forandret sig i en sådan grad, og at indvandringen er så voldsom, at undergangen er nær.
Det er jo en fortælling, vi har hørt igennem alle årene.
Jeg husker også Mogens Glistrups bog »De fremmede i landet« fra 1991.
Og nej, dens forudsigelser holdt heller ikke stik.
Historien har indtil nu bortdømt den europæiske civilisations undergang.
Det er i sig selv en fantastisk fortælling, som vi godt kunne trænge til at tale en lille smule mere om.
Vi må selvfølgelig ikke glemme kriserne, vi må aldrig lukke øjnene for problemer der, hvor de er.
Men det er altså min påstand, at vi løser problemet bedst ved at møde folk der, hvor de er, og med en respekt for, at ethvert liv er værdifuldt i sig selv.
Og vi løser problemerne bedst ved at tale til kongen frem for stodderen i mennesket og ved at afvise undergangsstemningerne.
Danskere og europæere har vist, at vi ville og vil det anderledes end undergangen.
Politisk, økonomisk og kulturelt er det kun gået fremad over tid siden krigen, ofte med små skridt og til tider for langsomt, også med integrationen.
Men det går, og det er gået fremad, og det vil det fortsætte med, især hvis vi kan enes om at forsøge at overkomme hinandens forskelle frem for hele tiden at forsøge at udviske dem, og hvis vi tør tale hinanden op.
Som sagt: Hvis man vil ændre på verden, må man som bekendt altid begynde med sig selv.