Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2022-05-17:
Først og fremmest vil jeg sige tak for nogle gode ordførertaler.
Der var ikke så meget at debattere, fordi vi heldigvis er meget enige om retningen for det her.
Det er klart, at jeg hellere ville have fremsat et forslag, som implementerede direktivet og rettighederne direkte, men jeg måtte også bare erkende, at vi ikke kender omkostningerne af det, og at vi ikke helt ved, hvordan det kan overføres til dansk ret.
Derfor blev det den her mellemløsning, hvor vi sætter en undersøgelse i gang og bliver klogere på det og får sat nogle beløb på, og så kan vi så tage stilling til, hvordan vi reelt kan lande selve sagen.
Det er heller ikke nogen hemmelighed, hvordan det her forslag faktisk er blevet til.
Baggrunden er jo, at Finn Nørgaard Foreningen er taget rundt til alle retsordførerne, har jeg på fornemmelsen, på skift igennem mange måneder.
Jeg har i hvert fald haft flere møder med Finn Nørgaard Foreningen.
Sammen har de stædigt, vedholdende og utrætteligt sat fokus på, hvad kan man sige, den manglende hjælp, terrorofrene har oplevet.
Det har i hvert fald gjort et stort indtryk på mig.
Derfor synes jeg, at vi skylder dem en stor tak, for det er i høj grad deres indsats, der har gjort, at vi nu kommer videre med forslaget, har jeg indtryk af.
Så vil jeg gerne sætte lidt flere ord på det.
Jeg var retsordfører, da vi så angrebet mod Krudttønden og den jødiske synagoge.
Jeg tror ikke, vi er så mange retsordførere længere, der husker det.
Jeg tænker, at det kun er hr. Peter Skaarup og mig, der faktisk var retsordførere på det tidspunkt.
Jeg husker også godt tiden efter, hvor fokus jo selvfølgelig var på at gøre alt, hvad vi kunne, for at undgå en gentagelse.
Og det affødte jo også en række initiativer.
Men der var ét sted, hvor vi ikke rettede lyset særlig godt hen, og det var faktisk på ofrene.
Sådan rent menneskeligt har jeg ikke været i tvivl om, at det har været et stort traume for de pårørende til det angreb og i øvrigt også de pårørende til angreb, som er foregået i udlandet – dem må vi jo ikke glemme i den her sammenhæng.
Da mindehøjtidelighederne var ovre dengang,
har de i høj grad siddet tilbage med traumerne og i nogle tilfælde også lommesmerterne.
Nogle af dem skrev en kronik i 2021, hvor de sagde: Vi har været henvist til at klare os selv og trække på vores personlige bagland og endda også selv betale for psykologhjælp.
De har siddet med deres spørgsmål, som de måske ikke har kunnet få svar på.
Senere har der været andre, som er røget ud af deres job, og som er gået ned rent menneskeligt.
De har mødt psykologer, som måske ikke havde det rigtige kriseberedskab og traumeberedskab.
De har følt et behov for at blive inddraget i den efterfølgende proces, men det skete ikke rigtig.
Det giver jo sig selv, at det kunne have været anderledes.
Og det håber jeg så vi kan gøre anderledes i fremtiden.
Med opbakningen til det her forslag har vi i hvert fald muligheden for at skabe en bedre vej fremadrettet.
Som mange har bemærket her i dag, er terrorangreb jo et meget alvorligt angreb på demokratiet og på retsstaten, og det udgør jo en krænkelse af de grundlæggende værdier, som vores samfund er bygget på – menneskers værdighed, frihed og retten til at udøve grundlæggende rettigheder.
Alle ofre for forbrydelser skal jo opleve, at de modtager den rigtige støtte fra myndighederne, som er nødvendig for, at de kan komme videre i livet.
Og det gælder jo i særdeleshed for ofre for terror, som er under stor offentlig mediebevågenhed som følge af den forbrydelse, de er udsat for, og måske i særlig grad har behov for anerkendelse og respektfuld behandling fra samfundets side.
Det synes jeg i hvert fald at det fokus, vi har haft på terror de senere år, bør tilsige.
Det er bare ikke altid den oplevelse, ofrene har stået tilbage med.