Maria Durhuus (S), 2024-05-30:
Det er på alle måder en svær debat, når vi taler om noget så stort som magtanvendelse.
Det er også svært, når vi mange steder taler om måltal op imod faglighed.
Det er netop det, at magtanvendelser indrapporteres, magtanvendelser måles og indgives som tal uden substans for politikere, der så kan stille spørgsmål til, hvorfor der sker så meget magtanvendelse, og hvordan man nedbringer tallene, men ikke på nogen måde altid spørger ind til, hvad udfordringen er, og hvad vi mangler.
For i forbindelse med magtanvendelse ligger psykiatrien, der ligger handicap, der ligger demens, der ligger unge på kanten, der ligger et bredt spektrum af mennesker, og det bliver aldrig sådan, at én størrelse passer til alle.
Der er så stor forskellighed i behov for omsorg, for pleje og for faglighed, at vi aldrig nogen sinde kommer til at ende på den samme kanal, for i det sekund jeg taler om magtanvendelse til børn og unge på kanten, vil man kunne smide tilbage, at mennesker med handicap har brug for noget andet.
For det er mennesker med et meget, meget bredt spektrum af behov.
Vi bliver også nødt til at tale om, om magt ikke også kan være omsorg – det lyder bare grimt.
En del af den indgriben handler jo også om at sikre et andet menneskes værdighed og ikke bare lade stå til.
Jeg er ikke i tvivl om, og jeg ved det fra min egen praksis i mere end 20 år, at der er ekstremt stor faglighed.
Jeg ved, der er steder, og det er der blevet vist udsendelser om i tv, hvor fagligheden absolut ikke eksisterer, og hvor der er, jeg vil ikke engang kalde det magtanvendelse, jeg vil vælge at kalde det voldsparathed og voldelig indgriben og manglende faglighed, i forhold til at der ikke er et mål med eller et fokus på, hvorfor vi for en stund griber ind i et menneskes liv for at passe på det.
På den her talerstol og på X og på medier er det blevet gjort til noget så forfærdeligt, som at personalet bare vil udøve magt og vi nu bare vil fjerne menneskers rettigheder.
Vi mangler den debat, der handler om, at vi også gerne vil passe på dem.
Hvis det var min mor, det er det ikke, men hvis det var min mor, der for en stund var psykisk syg og gik rundt op og ned ad gangene på et bosted nøgen og med afføring og andre ting op og ned ad benene og råbte og var vred, truede de andre beboere, så ville jeg ønske, at det var et spørgsmål om, at der kom noget personale og langsomt fulgte hende ned på stuen igen og guidede hende ned, for at hun, den dag hun vendte tilbage igen, ville have en værdighed i behold og ikke være husket som hende, der rendte rundt på den måde. Hvis det var mit barn, der sad på en institution og var anbragt, fordi jeg ikke selv kunne tage vare på ham eller hende i forhold til hans eller hendes behov for ikke at ryge hash, ikke at drikke for meget og ikke at lave kriminalitet, så ville jeg blive så uendelig fortørnet, hvis jeg gang på gang skulle høre: Vi har ikke rammerne til at kunne tage jointen, stoppe pusheren og fjerne telefonen, hvor der handles fra.
Vi prøver at tale os ind i en alliance, vi prøver at forstå, hvor han kommer fra, og vi prøver ligesom at komme ind i hans verden.
Jeg ville føle, at de svigtede mit barn, for det var det, jeg ville have gjort, hvis han eller hun var derhjemme.