Helle Bonnesen (KF), 2023-05-09:
Mange tak til ministeren for redegørelsen.
Lad mig også starte med at sige tak for en ualmindelig lærerig studietur her tidligere på året.
Jeg tror, jeg taler på vegne af alle deltagere, der var med i Uganda, når jeg siger, at vi blev oplyst, beriget og udfordret på turen, og samtidig vil jeg også gerne sige tak til de organisationer, som fulgte trop og blandede sig i programmet.
Det var en berigende og en væsentlig del af det langsigtede arbejde.
Vi kom vidt omkring og havde mange forskellige dagsordener, bl.a. noget så jordnært som jordnødder, og da vi stod der i marken og så, hvordan vi havde været med til at fostre programmer, så bønder kunne dyrke jordnødder, at de kunne blive indsamlet, og at produktionsapparat var i gang, var der en kvinde, der sagde: Det her er så nemt, at selv mænd kan finde ud af det.
Så fik jeg også øjnene op for, at udviklingspolitik også er ligestilling, og at den ikke altid kommer i de forventelige former.
Nogle af de største erfaringer fra den tur var, dels hvor vigtigt det er, at vi arbejder sammen med de organisationer, vi gør, for at maksimere indsatsen af alle de ressourcer, vi lægger i arbejdet, dels at mange af de indsatser kan udmøntes i nærområdet, som det var tilfældet i Uganda, som selvfølgelig og trods alt er et mere fredeligt område end mange andre steder.
Det er en meget effektiv og stærk indsats, hvis vi går sammen om at gøre arbejdet i en fælles retning på de fælles betingelser.
Men samtidig afspejlede det tydeligt, hvor skrøbeligt det kan være, og hvor lidt der skal til, for at læsset vælter, både i opgavernes karakter, men også i vores indsats, f.eks. når vi har bygget en skole og der så pludselig mangler finansiering til lærerne.
Det er tanker, som jeg konstant vil have i baghovedet fremover.
Nogle af de områder, som vi måske netop bør diskutere dybere, end redegørelsen umiddelbart gør, er skrøbeligheden i arbejdet, den konstante skrøbelighed.
Hvordan bliver vi ved med at have fokus på et initiativ i en verden, hvor dagsordenerne kæmper om vores ressourcer, hvor dagsordenerne bliver ændret lige nu og over tid?
Man kan godt blive nervøs for den kamp, der er om det fokus.
Lige nu er vi i en situation, vi ikke havde troet vi skulle ende i, med udviklingsbistand, nemlig at vi er så engageret i nærområdet, som vi er i Ukraine, og selvfølgelig skal vi være det.
Men hvad hvis dagsordenen pludselig ændrer sig, fra at det er Rusland og i Ukraine, til at det bliver Taiwan og Kina, der i stedet for trækker de store linjer?
Hvor placerer det os?
Når man læser redegørelsen, giver det umiddelbart god mening, at udviklingssamarbejde og global klimapolitik er samlet i ét ministerium, og redegørelsen sætter da også virkelig fokus på klimaet og behovet for at hjælpe lande med klimatilpasning.
Det er også en vigtig sag, også for os som land, for det viser sig jo gang på gang, at klima- og udviklingssamarbejde er to sider af samme sag, i hvert fald meget ofte forbundne, og at denne knude på længere sigt rammer os alle og os selv.
Så vidt, så godt.
For når vi sætter ind over for klimaudfordringer, får vi positive følger, også her.
I forlængelse heraf er det dog vigtigt for mig at sige, at uddannelse samtidig er en helt afgørende nøgle til at forebygge netop klimaforandringer, og umiddelbart handler redegørelsen meget om klima og behovet for klimatilpasning og måske knap så meget om den uddannelse, der skal til, for at vi kan klimasikre.
Forsvinder uddannelsessektoren, forsvinder ofte muligheden for at handle, og så forsvinder muligheden for forandring.
Det handler altså om, at vi skal støtte befolkningen til i højere grad at være i stand til at indgå i den grønne omstilling, så jeg ser også frem til at høre, hvilke overvejelser ministeren gør sig om, hvad det kræver af befolkningen i verdens mest udsatte lande at indgå i den grønne omstilling via uddannelsessektoren, hvordan vi kan træde til, og hvilken rolle vi kan spille.
Hvis uddannelse er en nøgle til, at Danmark skal lykkes med sine ambitioner om at samtænke klima, udvikling og grøn omstilling, bør uddannelserne også opprioriteres, i takt med at klimaambitionerne hæves.
At uddannelse i det hele taget er vigtig, er også noget, som kom til syne her forleden dag, da vi brugte en dag på at snakke om Afghanistan og vores indsats gennem årene i Afghanistan, hvor det blev tydeligt, at alt, hvad vi har gjort på det forsvarsmæssige område, kan man i dag sætte spørgsmålstegn ved, for var det det rigtige, gjorde vi det rigtige, traf vi det rigtige valg?
Men en ting, man i hvert fald ikke kan tage fra os, var netop uddannelsen.
De piger, vi nåede at give uddannelse, de piger, der nåede at få uddannelse, tager det med sig.
Jeg vil gerne sige tak til dem, der var meget aktive i den paneldiskussion – det var meget interessant.
Endelig hviler redegørelsen her på demokrati og rettigheder.
Det er jo et godt fundament, og det bliver også beskrevet godt som et område, der er i fokus.
Men som andre også har været inde på, har redegørelsen knap så meget med omkring, hvordan arbejdet skrider frem, hvad analysen bag det er, og hvad vores målsætninger er, og det kunne jeg godt tænke mig vi fremover dykkede endnu mere ned i.
Tak for ordet.