Ellen Trane Nørby (V), 2021-12-10:
Jeg synes, det er ærgerligt, at Socialdemokratiet ikke klart og tydeligt vil være med til at permanentgøre klageinstansen.
Det er et klart ønske fra eleverne, det er et klart ønske fra forældreorganisationerne, det er et klart ønske fra børneorganisationerne.
Der ligger en evaluering af den nationale klageinstans, og skal vi bare videreføre den i den form, den har nu?
Nej, for så ville vi jo sidde alt det her overhørig, og derfor skal det selvfølgelig implementeres.
Jeg tror bare ikke, og det ved ordføreren også, at vi kommer uden om, at de centrale parter, som ordføreren taler om – jeg går ud fra, at BUPL, Danmarks Lærerforening, Efterskoleforeningen, Dansk Friskoleforening, Danmarks Private Skoler, Skolelederforeningen, Børne- og Kulturchefforeningen og KL er relativt centrale – var imod oprettelsen, da vi lavede aftalen i 2016, og de har også sendt et brev til os alle sammen, hvor de stadig væk siger, de er imod.
Derfor er jeg fuldstændig enig i, at vi skal inddrage, og at vi skal bruge evaluering, men jeg tror bare, at vi er nødt til politisk at forholde os til, at nogle af de centrale parter var imod og er imod, og det håber jeg også Socialdemokratiet anerkender.
Tak, formand.
Tak for den overordnet set positive modtagelse af vores beslutningsforslag.
Så kan vi jo altid i udvalgsbehandlingen finde ud af, hvilken form det så skal have.
Jeg hører nogle sige beretning; jeg synes måske også, det kunne være meget fint egentlig allerede nu at få statueret, at klageinstansen skal permanentgøres, i stedet for at vi bare forlænger den med endnu et år, men det må vi tage i udvalgsbehandlingen.
Der er ingen tvivl om, at vi skal gøre mere for at bekæmpe mobning og også de store følgekonsekvenser, der er af mobning, både for de børn og unge, som oplever, at det går ud over dem, men jo også de usunde miljøer og kulturer, der knytter sig til mobning.
Derfor har det også været vigtigt for os helt tilbage, da vi i Venstreregeringen i november 2016 lavede den første nationale aftale omkring antimobning, lavede hele aktionsplanen tidligere i det år sammen med børneorganisationerne Børnerådet, Børns Vilkår og Red Barnet og med Mary Fonden som faglig sparringspartner, at vi sagde, at vi skulle være fælles om og stå sammen om at bekæmpe mobning, fordi de børn, der udsættes for mobning, har behov for, at der er nogle voksne, der tager ansvar.
De har behov for, at der er nogle voksne, der griber ind.
De har behov for, at der er nogle voksne, der handler og ikke dækker sig ind under, at det altid er nogle andre, der skulle løfte arbejdet.
Derfor handlede aktionsplanen mod mobning jo om at få lavet det opdaterede mobbesyn, og som høringssvarene og evalueringen også peger på, kan man jo i endnu højere grad også inddrage børnesynet på det.
Jeg synes sådan set, at inputtet fra Børnerådet er rigtig, rigtig vigtigt i forhold til også at sikre, at børns egen stemme inddrages i endnu højere grad.
For én ting er, hvad en skole oplever, noget andet er, hvad barnet oplever.
Det er jo lidt den diskussion, vi også har om andre store samfundstendenser lige for tiden.
Der kan godt være sagt noget, uden at afsenderen mente det, men hvis det bliver opfattet sådan, har det alligevel en konsekvens.
Så bider det, så gør det ondt, så kan det have konsekvenser for det barn, der føler, at man ikke er en del af et fællesskab, som føler, at man bliver udelukket, som føler, at man bliver mobbet.
Noget af det, vi også har lagt vægt på i vores beslutningsforslag, er at få opdateret netop aktionsplanen, for der er jo sket rigtig meget siden 2016.
Det er jo ikke, fordi aktionsplanen ikke er god.
Det handler bare om at konstatere og også anerkende, at f.eks. mobning på de digitale platforme, hvad enten det er i Snapchat, TikTok eller en lang række andre sociale medier, fylder om muligt endnu mere i dag, end det nogen sinde har gjort tidligere.
Selv om det også fyldte i 2016, og selv om vi også dengang opdaterede ordensbekendtgørelsen, sådan at ting, der foregår på de sociale medier, men som påvirker ind i skolen, også kan sanktioneres ud fra et skoleperspektiv, så må man bare sige, at den udvikling er gået rygende hurtigt siden, og derfor er det desto mere et behov for også at opdatere aktionsplanen mod mobning i relation til unges vaner, digitalisering, men også i forhold til den nyeste viden og evidens på mobbeområdet, hvor der også er kommet meget frem siden 2016.
Så har vi selvfølgelig også fra Venstres side læst evalueringen af Den Nationale Klageinstans mod Mobning, og vi er sådan set sikre på, at vi, hvis ministeren indkalder til forhandlinger, godt kunne lave en opdateret politisk aftale på mobbeområdet, hvor vi også tager bestik af nogle af de anbefalinger, der både ligger i evalueringen, men også efterfølgende er indkommet i høringssvarene.
Jeg tror bare også, at det er vigtigt, at vi også tager bestik af det, som jeg også spurgte Socialdemokratiets ordfører om, nemlig, at der jo også ligger en henvendelse til os alle sammen fra de eksakt samme parter, som var imod den nationale klageinstans for 6 år siden – nogle ret centrale aktører omkring skolen, som synes, at de kan klare det hele ude lokalt, og at det skal vi slet ikke blande os i, og som stadig væk er imod.
Der tror jeg bare, vi må sige, ligesom vi sagde tilbage i 2016 og med lovgivning i 2017, at der nogle gange også ligger et politisk ansvar for at konstatere, at hvis det var så vel og var så rigtigt og så godt, at alle problemer blev håndteret lokalt, ja, så var det jo nok ikke nødvendigt.
Desværre viser såvel trivselsmålingerne som Børns Vilkårs og Red Barnets undersøgelser, at det ikke er sådan, at al mobning bliver håndtere lokalt – desværre ikke, kan man sige.
Vi har som det sidste element i beslutningsforslaget foreslået, at man vender erstatningsansvaret om i den forstand, at som det ligger i gældende lovgivning, kan kommunen, byrådsmedlemmer som de ansvarlige, henholdsvis også ejeren af en skole pålægges erstatningsansvar, men hvor betalingen jo i princippet skal ske til staten, og hvor vi egentlig godt kunne tænke os at lade os inspirere af de svenske erfaringer ved at sige, at erstatningen i stedet for går til dem, der har påklaget det.