Jens Rohde (RV), 2020-11-20:
Man kan kvittere Dansk Folkeparti for, at vi fik Dannebrog op permanent.
Det ville man jo ikke i gamle dage, dengang jeg startede i Folketinget,
hvilket man kan synes er lidt mærkeligt.
Men der er, hr. Morten Messerschmidt, ikke nogen selvmodsigelse i at flage med Dannebrog, som vi gør her permanent, og så på udvalgte festdage enten at markere dage, som er stærkt folkeligt forankrede – jeg vil gøre opmærksom på, at regnbueflaget blot handler om at være fri til at være og have retten til at være den, man er, og jeg har lidt svært ved at finde ud af, hvem der skulle være imod det – eller fejre de institutioner, som vi har vedtaget demokratisk at vi er en del af, når disse markeres med en særlig festdag, så det danske Folketing altså også markerer det, al den stund at vi jo er gået ind i det ved en demokratisk beslutning.
Så for mig er der ikke nogen selvmodsigelse i det.
Jeg er så i øvrigt helt enig med hr. Karsten Lauritzen i, at flagreglerne selvfølgelig skal overholdes.
Det skal de jo af alle, ikke mindst af landets institutioner.
Så er der det andet lag, nemlig hvem der skal træffe den beslutning.
En kilde til min humoristiske sans er her den der kognitive impermanens, som indfinder sig i folketingspartier og hos folketingsmedlemmer, straks de ikke har magten længere.
Så er alt, hvad de selv har foretaget sig, fuldstændig forkert.
Det er meget sigende at opleve det i dette Folketing.
Jeg siger det, fordi hr. Morten Messerschmidt, som jeg hører det, er meget forarget over, at Præsidiet har truffet en beslutning om flagning i dette høje Ting.
Men jeg er jo vidende om, at da SF rent faktisk for nogle år siden stillede forslaget om, at regnbueflaget skulle vejre på Christiansborg, blev afvisningen af det meddelt Præsidiet ved en formandsbeslutning – det var en ren formandsbeslutning.
Så dengang, da det handlede om en afvisning og om det, som tjente holdningen i Dansk Folkeparti, var det helt i orden, at det bare kørte igennem med en formandsbeslutning.
Men når det lige pludselig vender rundt og der er et andet flertal, og når dette flertal ved en præsidiebeslutning – ikke en formandsbeslutning – træffer den beslutning, så er det lige pludselig helt galt.
Det er jo altid sådan lidt morsomt at gå og tænke på, at sådan er det i politik – åbenbart.
Det synes jeg vi har set mange eksempler på det sidste halvandet år.
Det har man også set eksempler på ved formands- og regeringsskifter tidligere.
Det er der ikke noget nyt i.
Der er nok ikke så mange, der har noget at lade hinanden høre i den sammenhæng, men det er jo altid sådan lidt morsomt, ikke mindst fordi det ofte får forslagsstillerne til at stå i et lidt komisk skær.
Men det ændrer ikke ved, at jeg intet har imod, at hr. Morten Messerschmidt bringer sagen ned i Folketingssalen, for alt skal jo kunne diskuteres, og jeg synes sådan set, det er helt fint, at vi får en drøftelse af det.
Og det er ikke mindst, fordi jeg ved, at det oprigtigt ligger hr. Morten Messerschmidt meget på sinde.
Og det er helt legitimt.
Derfor synes jeg, det er ganske udmærket, at hr. Morten Messerschmidt har fremsat dette forslag.
Men forargelsen over, hvordan beslutningen er truffet, synes jeg at han skal diskutere med den tidligere formand for Folketinget.
Så kunne det være, at det kunne bringe et par nuancer på banen.