Rasmus Vestergaard Madsen (EL), 2018-12-06:
Vi kører lige talerstolen lidt op.
Det er alle de lave ordførere, der er på i dag.
Tak for ordet, og tak til Dansk Folkeparti for at have indkaldt til den her forespørgselsdebat om et ret vigtigt emne, som vi bør have fokus på konstant.
Udsatte og anbragte børn skal altid have vores fokus, da vi ved, at det er nogle af dem, som er dårligst stillede, hvis ikke vi som samfund hjælper dem.
Vi har altså en pligt til at give dem bedst mulige betingelser.
Barnets Reform har til formål at sikre, at flest mulige børn vokser op i trygge og gode rammer, ved at man har styrket plejefamilieområdet, styrket børns rettigheder og samtidig sikret kvaliteten heraf.
Intentionerne i det er sådan set gode nok, men der er desværre bare stadig en lang række udfordringer, som bestemt ikke er løst med Barnets Reform.
Først og fremmest vil jeg sige, at det er stærkt problematisk, at der ifølge den seneste opgørelse fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd nu er 64.500 børn, som vokser op i fattigdom på grund af regeringens kontanthjælpsloft og andre fattigdomsydelser – 64.500 børn, som ikke har de samme muligheder som deres klassekammerater og legekammerater, og hvis udsathed i den grad øges på grund af fattigdom.
I Enhedslisten frygter vi, at nogle af de familier, som tidligere har kunnet klare sig, bliver udsat for et pres, der desværre kan resultere i, at flere børn bliver anbragt uden for hjemmet.
Det virker jo også mildest talt absurd, når et flertal i Folketinget med den ene hånd gør børn og deres familier fattigere og dermed øger risikoen for udsathed og anbringelser potentielt set, og med den anden hånd, som der står i første linje i aftaleteksten om Barnets Reform, vil sikre, at flest mulige børn vokser op i trygge og gode rammer.
Det er i den grad en absurditet.
Vi ser samtidig, hvordan kommunernes økonomi er hårdt presset af besparelser, og det betyder, som jeg også tidligere sagde, at der er sagsbehandlere, som sidder med op til 60 børnesager på deres bord.
Det er selvfølgelig klart, at så bliver kvaliteten også derefter.
Derfor oplever vi også fortsat en stor grad af fejl i de børnesager, som bliver indklaget for Ankestyrelsen.
En del af de fejl kunne sandsynligvis være undgået, hvis der havde været tid nok til den enkelte sag og det enkelte barn.
Tid er nok desværre et ret gennemgående ord, når det handler om anbringelser.
Der er i en del kommuner fortsat problemer med, at der ikke bliver afholdt de obligatoriske børnesamtaler, og at børn ikke bliver tildelt en bisidder, som kan tale barnets sag og kun barnets sag, til trods for at det er en af hjørnestenene i Barnets Reform netop at sætte barnets tarv først.
De kommunale besparelser og de enorme sagsbunker hos sagsbehandlerne kommer også til udtryk i det personrettede tilsyn, som det med Barnets Reform blev besluttet at udvide fra én gang årligt til to gange årligt.
Fra både institutioner og forældre hører jeg, at der til trods for kommunernes tilsynspligt ikke alle steder bliver foretaget de nødvendige personrettede tilsyn, og at der samtidig ikke udarbejdes de lovpligtige handlingsplaner for de enkelte børn.
Jeg har forsøgt at få børne- og socialministeren til at skaffe et overblik over, hvad det er for nogle kommuner, som ikke lever op til deres forpligtelser, men det har endnu ikke været muligt.
Er svaret så, at kommunerne skal straffes økonomisk?
Nej, det tror jeg sådan set ikke.
Svaret er at sikre bedre tid – bedre tid til, at den enkelte sagsbehandler kan træde til tidligere og fange problemerne i familierne, før de vokser sig for store og en anbringelse kan blive nødvendig.
Anbringelser er for os i Enhedslisten den sidste udvej og skal altid være med udgangspunkt i barnets tarv.
Vi har derfor også længe foreslået, at der skulle sættes en øvre grænse på maks. 25 børnesager pr. sagsbehandler, hvis vi for alvor mener, at de kommunale sagsbehandlere skal kunne reagere i tide og sikre den nødvendige understøttelse af familierne og samtidig leve op til kommunernes og lovens forpligtelser.
Vi har også foreslået, at man i højere grad gør brug af familieanbringelser og sikrer forældrene de nødvendige redskaber, der skal til, inden en anbringelse uden for hjemmet kan blive nødvendig.
Socialtilsynene er dermed flere steder lige nu det eneste reelle tilsyn, der er med børns ophold på opholdssteder.
Derfor håber vi også på, at forhandlingerne om en styrkelse af socialtilsynet inden længe genoptages – forhandlinger, der kan sikre den nødvendige faglige kvalitet og tryghed for anbragte børn og unge.
Vi så også gerne, at der blev startet en specialeplanlægning, så man kan få kortlagt de nødvendige kompetencer, der er brug for på de enkelte institutioner til anbragte børn og unge ud fra deres forudsætninger.
Det vil være et vigtigt modtræk til den tendens, som vi lige nu ser ude på opholdsstederne, hvor institutionerne generelt bliver større og der sker en afspecialisering af afdelingerne.
Derudover ser vi selvfølgelig gerne, at muligheden for, at der kan trækkes profit ud fra opholdsstederne forbydes.
Som en del af Barnets Reform var det samtidig ønsket, at flere børn skulle i familiepleje og færre på institution.
Det kan der være meget fornuft i, men det er samtidig også afgørende, at vi sikrer, at plejefamilierne har de nødvendige kompetencer, og derfor bør der også indføres minimumsstandarder for supervision og efteruddannelse for plejefamilierne.
Til slut vil jeg sige, at der altså stadig er en lang række områder, hvor vi skal have strammet op.
Vi skal sikre, at barnets tarv altid kommer først, sikre den nødvendige tid til sagsbehandlerne, inden problemerne vokser sig for store, og sikre, at opholdssteder og plejefamilier har de nødvendige kompetencer til at passe på anbragte børn og unge.