Peder Hvelplund (EL), 2025-02-06:
Tak for det, formand.
Jeg må hellere starte med at sige, at når Alternativet ikke er her, er det, fordi deres ordfører desværre er syg og derfor ikke har mulighed for at kunne deltage i debatten, men jeg har lovet at viderebringe en hilsen fra Alternativet og sige, at de bakker op omkring det her forslag.
Jeg vil også gerne takke for debatten her.
Jeg synes, det er en debat, der har været med til både at tegne nogle klare skillelinjer op, men også at understrege behovet for, at det her er en problemstilling, vi bliver nødt til at drøfte fremover.
Jeg vil også gerne sige, at det her ifølge Enhedslisten er en af de mest dominerende dagsordener i sundhedsvæsenet fremover; det vil sige spørgsmålet om, hvordan vi kommer til at håndtere det stigende antal sundhedsforsikringer, altså det, at det bliver muligt at tilkøbe sig en kapacitet, som ikke er prioriteret ud fra en sundhedsfaglig vurdering, men som er prioriteret ud fra, hvilken forsikringsordning man har.
De oplever, når de går til de overenskomstforhandlinger, at de har medlemmer, som har et krav om, at de skal have udbygget sundhedsforsikringerne, og det er sådan set samtidig med, at de anerkender, at det her er et stigende problem i sundhedsvæsenet, nemlig at den helt nødvendige prioritering, der foregår, ikke sker ud fra sundhedsfaglige kriterier, men sker ud fra, hvilken form for forsikringsordning man har.
Det er jo rigtigt, at det kun er en lille aktivitet set i forhold til den samlede aktivitet i sundhedsvæsenet, som udgøres af private sundhedsforsikringer, men den er stigende.
Jeg tror, det er en udvikling, som vi kan se bare kommer til at fortsætte, for når der er offentlige eller private overenskomstforhandlinger, vil det være et krav, at de sundhedsforsikringer, man har, skal udbygges, netop fordi der er en bekymring for, hvad det er, det offentlige sundhedsvæsen kan tilbyde, og at man derfor hellere må tilkøbe sig en ydelse.
Men hvis man har en sundhedsforsikring, kan man komme til ret hurtigt.
Det gør sig så ikke gældende for børne- og ungepsykiaterne, men det gør det for mange af de andre områder, hvor der er kapacitetsudfordringer, og hvor der er mulighed for, hvis man har en sundhedsforsikring, at blive behandlet hurtigt.
Det er da et problem.
Det var det, jeg også nævnte i motiveringen for forslaget.
Hvis vi går ud og spørger både borgere og de sundhedsfaglige, der arbejder i vores sundhedsvæsen, om der er nogle, der ønsker den her udvikling, så er svaret nej, det er der ikke.
Der er heller ikke nogen af de sundhedsfaglige, som er interesseret i at få et sundhedsvæsen, hvor det ikke er deres vurdering og prioritering af, hvornår man skal til behandling, der er det definerende.
Det er jo også derfor, at den såkaldte behandlingsgaranti heller ikke er noget, der bliver taget imod med kyshånd af de sundhedsfaglige.
Det bliver netop nødt til at være en sundhedsfaglig vurdering, der vægtes, altså at det er de sundhedsfagliges vurdering, der skal afgøre, hvem det er, der skal forrest i køen, og ikke alle mulige andre arbitrære betragtninger.
Derfor er det her en debat, som vi bliver nødt til at fortsætte med.
Jeg så her i fjernsynet for nylig noget om de store skovbrande ovre i Los Angeles.
Det var tydeligt at se, at masser af de rige mennesker, der bor i det område, havde tilkøbt sig deres egen redningstjeneste, altså brandfolk, der skulle komme beskytte deres mansion.
Men hvad nytter det, at ens egen ejendom kan beskyttes, hvis hele området omkring brænder ned?
Så er det ikke nok at have fire private brandfolk til at kunne slukke ildebrande i ens private hus, hvis det er en totalt ødelæggende brand, der breder sig i hele området?
Det er jo lidt den samme problemstilling, vi står med her.
Vi kan godt individualisere det og sige: Bare jeg har en sundhedsforsikring, skal det nok fungere.
Men det kommer til at sætte brand under hele vores fælles sundhedsvæsen, hvis ikke vi adresserer den her problematik.
Det er derfor, jeg synes, det er så afgørende.
Det er slet ikke, fordi jeg er af den opfattelse, at hvis vi vedtager det her beslutningsforslag, har vi lukket den problematik, og så er alt fryd og gammen.
Nej, det her er for os kun det første skridt.
Det her er en problematik, som vi bliver nødt til at adressere.
Der ligger nogle initiativer i sundhedsreformen, som jeg gerne vil anerkende for at reducere uligheden i sundhed.
Vi havde gerne deltaget i implementeringen af den reform.
Det får vi så ikke mulighed for.
Nu må vi så se, hvordan det konkret udmøntes i lovforslag.
Men det er bare ikke tilstrækkeligt.
Det er også derfor, jeg har efterspurgt, at vi får lavet en konkret analyse af, hvad de langsigtede konsekvenser er af det stigende antal sundhedsforsikringer i forhold til aktiviteten i sundhedsvæsenet.
Det har regeringen så indtil videre afvist, men det håber jeg at der kan skabes flertal for, så vi netop kan få et bedre og mere solidt fagligt grundlag at tage den her diskussion på.
Men vi kommer til at tage den, for det er den helt definerende diskussion i sundhedsvæsenet i de kommende år, altså både spørgsmålet om, hvordan vi udbygger kapaciteten, men også om, hvordan vi sikrer, at den kapacitet, der er tilgængelig, bruges til dem, der har størst behandlingsbehov – ikke til dem, der har den bedste sundhedsforsikring eller den største pengepung.