Lars Løkke Rasmussen (UFG), 2021-02-02:
Om lidt rejses den kun sjette rigsretssag siden demokratiets indførelse i Danmark.
Det er ret alvorligt.
De fleste har besluttet sig, så debatten, hvori kun halvdelen af Folketinget deltager, har jo mest rituel karakter.
Det passer meget godt til taletidsreglerne.
Jeg har 5 minutter.
Er man tilhænger af lov, orden og retsstat, skal der rejses tiltale; hvis ikke, er man på den forkerte side af den skillelinje.
Så efter den almindelige mening må jeg så stå der, men sådan føler jeg mig ingenlunde.
Som statsminister fulgte jeg sagen om adskillelse af asylægtepar med kvinder under myndighedsalderen lidt fra sidelinjen.
Jeg noterede mig det kollektive pres for handling, som bl.a. blev anført af fru Sofie Carsten Nielsen og hr. Dan Jørgensen.
Jeg noterede mig, at ministeren handlede.
Og jeg blev selv forud for en værdipolitisk forespørgselsdebat her i salen den 4. marts 2016 briefet af embedsmænd i både Statsministeriet og Udenrigsministeriet om at være opmærksom på, at den politiske retorik måske nok var lidt hård og firkantet, men at juraen var klar, og at man ikke uden individuel vurdering undtagelsesfrit kunne adskille ægtepar.
Så jeg gik ned i salen, forberedt til tænderne, men jeg fik ikke et eneste spørgsmål om sagen.
Personligt har jeg derfor aldrig været i tvivl om, at der politisk blev kommunikeret til den noget firkantede side, men at sagsbehandlingen af ministeriet var tænkt gennemført med respekt for landets love og internationale konventioner.
Nu står vi så her.
Jeg har på linje med alle kollegaer i salen selvfølgelig genlæst Instrukskommissionens centrale afsnit, redegørelserne fra advokat Poul Heitmann og professor Per Schaumburg-Müller, som er bestilt af Venstre, responsummet fra Jon Lauritzen og Anne Birgitte Gammeljord, som er bestilt af Folketinget, og det seneste skriftlige indlæg fra fru Inger Støjbergs bisidder, advokat Nicolai Mallet, som også har været efterspurgt af Folketinget.
Det har vi selvfølgelig alle læst.
Det handler ikke om udlændingepolitik, det handler ikke om barnebrude, det handler om jura, sagde statsministeren på De Radikales nytårsstævne.
Og man kan jo næsten høre det oversat til en nutidig skandale: Det handler ikke om folkesundhed, det handler ikke om mink, det handler om jura.
Men lur mig – og jeg ved selvfølgelig godt, at man ikke må vædde fra Folketingets talerstol, ellers gjorde jeg det gerne – der kommer ikke en rigsretssag mod statsministeren i minkskandalen.
Et eller andet sted – undskyld, jeg siger det ligeud – må det jo også indgå i vores vurdering af, hvor vi sætter barren for rigsretssager.
Man anlægger ikke en rigsretssag, der vil beslaglægge 15 af Højesterets 18 dommere en rum tid frem, for at finde ud af, om der kan straffes.
Man anlægger en rigsretssag, hvis man føler sig overbevist om, at det fører til domfældelse.
På den måde adskiller det sig ikke fra enhver anden straffesag, hvor anklagemyndigheden ikke må rejse en sag, fordi det ville være rart lige at finde ud af, om den tiltalte er skyldig eller ej.
At Folketinget føler sig vildledt og løjet for, er uomtvisteligt.
Det er desværre sket før, men har ikke ført til en rigsret.
Det er blevet håndteret politisk.
Havde fru Inger Støjberg fortsat været minister, da Instrukskommissionen kom med sin beretning, var hun rimeligvis blevet gået, og Folketinget havde udtalt en alvorlig misbilligelse.
Nu har vælgerne imidlertid allerede besluttet, at fru Inger Støjberg ikke skal være minister, og man kan jo ikke gå af med tilbagevirkende kraft.
End ikke fru Inger Støjberg må kunne forsvare, at hun i forløbet har taget let på sandheden over for Folketinget.
Men at føre den første rigsretssag i mere end et kvart århundrede på et grundlag, hvor domfældelse er tvivlsom, er en ganske anden sag.