Magni Arge (T), 2017-10-05:
Tak for det, hr. formand.
Folketingets nestor, Bertel Haarder, åbnede i tirsdags folketingsåret med ordene, at folkestyre og frihed ikke er nogen selvfølge, og derfor er åbningen af folketingsåret en festdag.
Statsministeren konstaterede senere i sin åbningstale, at frihed og lighed er fælles europæiske værdier.
Disse udsagn står i skærende kontrast til mine oplevelser i Catalonien i søndags, oplevelser, som brændte sig dybt ind i min sjæl og mit sind.
Den folkelige og fredelige samling omkring valgstederne allerede dagen før folkeafstemningen gjorde et stort indtryk.
Den var hverken populistisk eller sekterisk, men gav derimod indtryk af et dybfølt ønske om at få lov til på demokratisk vis at give udtryk for folkets holdning til Cataloniens ret til selvbestemmelse: retten til at stemme og retten til at bestemme – the right to vote and the right to decide.
Catalonierne vidste, at regeringen i Madrid havde sendt 10.000 politifolk fra Guardia Civil til Catalonien for at forhindre valget.
Alligevel samledes de omkring valgstederne, fordi de ville høres og de ville stemme.
»Votarem« – vi vil stemme – var slagordet.
Catalonierne opførte sig med værdighed og forsvarede deres demokratiske ret med den blotte personlige tilstedeværelse, ord og stemmesedler.
Kontrasten var derfor enorm, da sortklædte, bevæbnede politifolk bag skjolde og skjulte ansigter marcherede ind på valgstederne i militære formationer og uden advarsel gik løs på alle, som stod imellem dem og stemmeurnerne.
Brutalt huggede de unge og gamle mænd ned med kniplerne, de slæbte unge kvinder ved håret, sloges med bedstemødre, sparkede og trampede på forsvarsløse borgere, før de røvede stemmesedlerne og lukkede valgstederne.
Jeg var selv til stede i Sant Joan, hvor Guardia Civil slog en mand i 70'erne
til blods.
Han stod i køen tæt ved indgangen til valgstedet og ville bare bruge sin demokratiske ret til at stemme.
Det kom han ikke til den søndag i Sant Joan.
Jeg undres over cataloniernes selvbeherskelse.
De gik ikke til modangreb, de sloges ikke, men prøvede blot med ord og deres forsvarsløse kroppe at lægge sig imellem de angribende politistyrker og stemmesedlerne.
Henved 900 mennesker blev skadet, 400 valgsteder blev lukket, og et ukendt antal stemmer røvet.
Samme aften takkede den spanske regeringsleder, Rajoy, politistyrkerne for deres eksemplariske indsats, og kongen formåede ikke at samle nationen ved at mane til besindighed og dialog.
Jeg forstår ikke, at vestlige demokratiske lande med EU i spidsen har været så tavse om denne brutale berøvelse af frihed.
Jeg er godt klar over, at der findes flere synspunkter og nuancer på konflikten i Catalonien, men de vestlige demokratier, som gerne forholder sig til selvbestemmelse, demokrati og menneskerettigheder andre steder på kloden, må også forholde sig til brud på grundlæggende demokratiske rettigheder blandt sine nærmeste alliancepartnere.
Da statsministeren i sin tale udtrykte stolthed over, at Danmark kæmper for verdens kvinder, kom jeg til at tænke på en af de mange opfordringer, jeg har fået fra Catalonien siden i søndags.
Bare en ganske almindelig kvinde, mor, hustru og datter, som elsker mit land og respekterer andre lande og politiske holdninger, så længe de bygger på en demokratisk og humanitær idé.
I Madrid ser man på Catalonien som en del af Spanien – at vi alle hører til ét land – som brødre og søstre.
Jeg beder dig bare om at fortælle hvad du oplevede, og opfordre regeringer, myndigheder og organisationer til at fordømme den spanske stats overgreb.
Please HELP US!«, slutter Gloria brevet.
Det er kun 2 år siden, det danske Folketing udtalte, at spørgsmålet om Cataloniens uafhængighed er et anliggende for fredelig og demokratisk dialog mellem Catalonien og den spanske regering i Madrid.
Jeg håber, at det nuværende Folketing er modigt nok til at fordømme brutal vold mod borgere, som ønsker indflydelse på egen fremtid gennem demokratiske folkeafstemninger, og at regeringen vil gøre en aktiv indsats for at få en mægling i gang til fordel for en fredelig og demokratisk dialog mellem parterne.
Der findes måder at gribe en fornuftig og respektfuld proces an på.
Folkeafstemningen i Skotland var et godt eksempel.
Og jeg har også tillid til, at vores egen tilgang til en folkeafstemning om en færøsk forfatning vil tjene som et godt eksempel for andre.
Forslaget til forfatningen blev fremstillet i Lagtinget forleden og skal behandles i løbet af efteråret.
Når Lagtinget har truffet en beslutning, skal det sendes ud til folkeafstemning, som afholdes 6 måneder senere, så forfatningsforslaget kan blive genstand for en folkelig debat.
Forslaget er et identitetsdokument, som forholder sig til Færøerne som nation og færingerne som folk.
Det indeholder bestemmelser om borgernes rettigheder og pligter, om det mandat, som borgerne giver de folkevalgte, og hvordan vi organiserer vores demokratiske institutioner.
I forfatningen fastslås det også, at det færøske folk har den højeste myndighed og skal spørges, hvis Færøerne skal afgive rettigheder ved indtræden i fællesskaber eller ønsker at udtræde af f.eks. kongeriget og etablere en selvstændig stat.
Således vil vi hævde både den eksterne selvbestemmelsesret såvel som den interne selvbestemmelsesret.
Forfatningen handler ikke kun om selvfølelse og national stolthed.
Den er også et naturligt led i udviklingen af det færøske samfund, som har udviklet en stærk autonomi baseret på kulturelle værdier, solid eksportorienteret økonomi, overtagelse af myndighedsområder, udvikling af kompetencer og god infrastruktur.
Den færøske velfærd finansieres stort set med egne midler, og blokstøtten fra Danmark udgør mindre end 8 pct. af de offentlige indtægter.
Færøsk lakseopdræt har ry for at levere verdens bedste laks, og vi er blandt verdens fem største lakseproducenter.
Færøerne hører til blandt Large Ocean States, fordi vores havområde er stort: Samlet set er vi blandt de 25 største fiskerinationer i verden, men målt per capita ligger vi i toptre.
Globaliseringen har flyttet gevaldigt om på konkurrencebetingelserne for stort set alle industrier og alle lande.
Og det gælder også Danmark og Færøerne.
Vi konkurrerer på livet løs hver dag, hver time og hvert minut om købernes gunst i Asien, i Amerika, i Europa – ja, over hele verden.
Og vi forhandler løbende om adgang til ressourcer og markeder.
Det kræver talent, kondition og kampånd – for at holde mig til sportsterminologi – og en erkendelse af, at vi kun kan klare konkurrencen, hvis vi er blandt de allerbedste.
Der er ikke plads til seriehold i den globale konkurrence.
Vi må og skal derfor indrette os i forhold til de udfordringer, vi møder i dag og i morgen, så vi fortsat kan udvikle og fastholde den færøske velfærd.
Det har jeg respekt for, men EU og Færøerne har ikke altid de samme interesser.
Og netop derfor kan der opstå interessekonflikter mellem Danmark og Færøerne, som vi så det i makrelstriden.
Desværre ser jeg også i øjeblikket konturerne af en ny konflikt under opsejling, fordi EU vil udvide Den Internationale Hvalfangstskommissions mandat til også at omfatte småhvaler.
Det må ikke ske, fordi IWC styres af en dyreværnslobby.
Tiden har længe været moden til at revurdere kompetencefordelinger mellem Færøerne og Danmark, så vi kan koncentrere os om udviklingen af et robust samfund i stedet for at bruge energien på spidsfindige statsretlige diskussioner, som har afsæt i en fjern dansk fortid.
Det, vi har brug for, er en tidssvarende og fremtidsorienteret samarbejdsmodel mellem Færøerne og Danmark, som giver os en stor portion udenrigs- og handelspolitisk bevægelsesfrihed.
Og med større suveræne kompetencer står Færøerne stærkere rustet til fremtidens udfordringer.
At det så koster en afvikling af blokstøtten over tid og de to folketingspladser, er en overkommelig pris for en free association-model.
Til slut vil jeg gerne sige, at jeg er taknemlig for, at vi kan diskutere disse forhold på demokratisk vis, og at regeringen har forholdt sig konstruktivt til det færøske forfatningsforslag.
Det kan faktisk tjene som rollemodel for Rajoy og den spanske regering.