Carolina Magdalene Maier (ALT), 2017-05-02:
Tak for det.
Nu bliver det her jo næsten en hel metodediskussion, og det begynder at blive helt spændende.
Jeg ville ikke have sagt det her, men nu siger jeg det alligevel: Selvvurderet helbred er noget af det, som man bruger i en del sektorer, bl.a. inden for sundhedsvæsenet, i forhold til få mennesker til at vurdere deres egen trivsel både fysisk og psykisk.
Det er et af de bedste redskaber, der findes, har man fundet ud af, for når man sammenholder, hvordan folk svarer i forbindelse med deres selvvurderede helbred, med lægeundersøgelser af deres helbred, så viser det sig, at der er et rigtig stort sammenfald.
Man er inden for den gren af videnskaben begyndt at bruge bl.a. SF-36, som er et skema, som man bruger til selvvurderet helbred, rigtig meget, ud fra det perspektiv.
Så når hr. Henrik Dahl siger, at man ikke kan vurdere sit eget helbred, passer det ikke.
Jeg er helt med på, at det, jeg taler om her, ikke er inden for psykiatrien, det er i forhold til mere gængs trivsel, men det var mere for at nuancere debatten.
Det var ikke det, vi skulle tale om, men jeg fik bare lige lyst til at sige det.
Jeg synes, det er en rigtig vigtig debat.
Vi bliver nødt til at have den, og så må man være enig eller uenig i, hvor legitimt det er, at de studerende på de videregående uddannelser siger, at de synes, det er svært, og at de føler sig stressede.
Og hvad er stress – apropos det, som hr. Bruno Jerup nævner?
Der er jo ingen tvivl om, at der er masser af små indikationer af, at de studerende på de videregående uddannelser i dag synes, det er svært.
Så kan vi synes, at det er klynkeri, og sige, at det altid har været svært.
Vi har altid været nervøse, når vi skulle op til en eksamen.
Det har jeg da også været.
Men er det det, der stadig væk er på spil, eller er det noget mere grundlæggende?
Det spørgsmål er det relevant at få besvaret, og det synes jeg vi ikke kan bortkaste med reference til, at det altid har været svært, og at det skal være svært at tage en uddannelse, og at det ikke skal være en dans på roser.
Så i den optik synes jeg da det er så relevant med kyshånd at tage imod, at der faktisk er nogle, der kerer sig om at få kortlagt, hvordan de studerende trives på de videregående uddannelser.
Hvordan det så skal gøres, er jeg helt enig med Enhedslistens ordfører i at der kan være forskellige modeller for.
I Alternativet er vi positive over for det her beslutningsforslag.
Det kan godt være, at det er fornuftigt at gøre netop det for, kan man sige, ikke at skabe mere bureaukrati.
Når det så er sagt, synes jeg jo, at det, der står tilbage og bliver relevant – og det er jo lidt et notabene til det her – er, at vi så tager svarene alvorligt.
Hvad vil det sige at tage svarene alvorligt?
Lad os nu forestille os, at det, vi finder ud af, er, at de studerende på de videregående uddannelser faktisk har det svært, og måske er der nogle, der udviser tegn på nogle psykiske udfordringer.
Så kan vi som folketingspolitikere gå ind og vælge at sige, at vi så må løse den udfordring ved at stille gratis psykologhjælp til rådighed for dem, og det er jo ikke, fordi der er noget i vejen med det.
Men det er måske nogle mere grundlæggende ting, der er galt i forhold til den måde, vi har valgt at skrue hele systemet sammen på, og der ville jeg ønske, at vi samlet og i politisk forening her fra Folketingets side, også er klar til, hvis vi kommer så langt – og det lyder lidt, som om vi gør det på den ene eller den anden måde og får nogle resultater ind – at kigge på, hvordan vi så sådan mere grundlæggende set kan løse de udfordringer, og der er det klart, at vi bliver nødt til at diskutere, hvilke præmisser det er, vi stiller op for de studerende.
Jeg tror ikke, det handler om, at man som sådan har mere travlt, men det handler om, at de rammer, vi giver de studerende i dag i forhold til, hvad det vil sige at tage en videregående uddannelse, er nogle rammer, som i mindre grad giver plads til fordybelse, til at følge sin nysgerrighed og til egentlig at gøre det, som er spændende.
Dengang jeg studerede, kunne man lidt følge det, som man syntes var spændende og interessant, i stedet for at man skulle afslutte et fag på en bestemt tid, fordi man nu skulle indskrives til det næste fag.
Det tror jeg er ødelæggende for lysten til at studere, lysten til at lære og begejstringen for det, man er i gang med, og det er jo også det, der påvirker trivslen.
Det her er antagelser, men hvis det viser sig, at vi kommer et sted hen, hvor de studerende ikke trives, og vi skal tage det alvorligt, så håber jeg, at vi er klar til at kigge på de grundlæggende udfordringer, der er for deres hverdag.
Så vil jeg give hr. Henrik Dahl ret i, at der måske er en tendens til en stigende individualisering i forhold til det her med at sige: Jeg har det dårligt.
Nej, som samfund skaber vi jo nogle rammer for vores individer, og det gælder, fra de er helt små børn og til de bliver studerende, så det kan godt være, at den enkelte har det svært i dag, men vi kan ikke udelukkende anskue det som et individuelt problem.
Vi bliver nødt til at kigge på, hvad det er for nogle rammer, vi stiller til rådighed for det enkelte menneske, men også hvad det er for en diskurs, vi har, når vi taler om, hvordan man skal mestre sig selv som menneske.
Kort sagt: Vi støtter beslutningsforslaget, og vi vil gerne gå videre ad den her vej.
Men selve den konkrete udformning vil vi som sagt gerne være med til at diskutere videre.