Mikkel Bjørn (DF), 2025-11-06:
Vi står her i dag for at tage et principielt og nødvendigt opgør med en fejlslagen praksis, der i årtier har udhulet selve kernen i demokratiet, nemlig retten til at udøve afgørende indflydelse på det danske samfund.
Det begyndte i 1977, hvor nordiske statsborgere med mere end 3 års ophold i Danmark fik stemmeret ved kommunale valg.
Det blev solgt som en gestus over for vores nordiske naboer.
Men allerede få år senere tog udviklingen en mere vidtrækkende drejning.
Det var en socialdemokratisk regering med Anker Jørgensen i spidsen, der åbnede døren.
Man henviste til det svenske eksempel og ønskede at styrke indvandrernes samhørighed med det danske samfund.
Men hverken sprogkundskaber, kulturforståelse eller statsborgerskab blev stillet som krav.
I dag er konsekvensen tydelig.
Over 430.000 udlændinge har stemmeret ved kommunale valg, herunder mange med ringe tilknytning til Danmark og uden nogen dybere forståelse for dansk sprog, kultur og politiske strukturer.
Derfor tager vi i dag diskussionen om, hvem der i Danmark skal have lov at udøve demokratisk magt over vores skoler, vores ældrepleje, vores byrum og vores fælles fremtid.
Lad mig da bare sige det så klart som muligt: Hvis man vil bestemme i Danmark, må man skrive sig ind i det danske fællesskab.
Det tilhører man ikke, bare fordi man har en adresse i landet.
Man tilhører det, fordi man har et tillidsforhold – kulturelt, sprogligt, juridisk og politisk.
Det kaldes i udgangspunktet statsborgerskab, og det burde være den naturlige adgangsbillet til stemmeboksen.
Vi lader ikke gæster i huset vælge farven på gardinerne, og hvorfor i alverden skulle vi så lade gæsterne være med til at definere, hvordan vores kommuner skal fungere, hvordan vores byrum skal indrettes, og hvordan undervisningen i vores skoler skal foregå?
Selv store moderne demokratier som Tyskland og Canada holder fast i det samme grundlæggende princip.
I Tyskland har man aldrig givet udlændinge, der kommer fra lande uden for EU, stemmeret ved kommunale valg, uanset hvor længe de har boet i landet.
I Canada er det samme tilfældet.
Her kræver stemmeret til kommunale valg i langt de fleste provinser, at man er canadisk statsborgere.
Hvis både Tyskland og Canada med deres lange traditioner for indvandring alligevel vælger at værne om stemmeretten som noget særligt for deres egne statsborgere, hvorfor skulle Danmark så ikke gøre det samme?
Skal vi virkelig være mere naive?
Demokrati kræver tillid, sprog, tilhørsforhold og forståelse.
I dag findes der omtrent 80 shariadomstole i Storbritannien.
De findes i områder af London, Birmingham, Bradford, Manchester og Glasgow som en integreret del af et parallelt retssystem.
Her har muslimer lov at få civilretlige sager dømt efter sharia.
Det omfatter skilsmisse, børnepenge og hustruvold, ja, sågar sager om, hvornår en pige er gifteklar.
Det er det, der sker, når man lader parallelt tænkende kulturer få demokratisk fodfæste.
Stemmeret og statsborgerskab bør følges ad.
For demokratiet fungerer kun, når det forvaltes af dem, der føler sig forpligtet af det, og når vi som borgere deler en fællesmængde af værdier, kultur og normer.
Hvis vi ikke handler nu, er det ikke længere vores egne hænder, der former fremtidens Danmark; så overlader vi vores skoler, vores byrum og vores børns hverdag til stemmer afgivet uden forankring i dansk sprog og kultur og uden ansvar.
Vi er nødt til at tage ansvar, før det er for sent, og jeg vil derfor opfordre alle Folketingets partier til at stemme for beslutningsforslag nr. B 11.