runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-31:
Da jeg som udenrigsminister – jeg tror, det var på mit sidste udenrigsministermøde i NATO-ministerkredsen – havde en diskussion om, hvilke indsatser der virkelig virkede i NATO-regi, var der en bred anerkendelse af, at noget af det, vi var dårligst til, når vi havde foretaget en militær indsats, f.eks. befriet Mosul, som vi er godt i gang med nu, var at komme bagefter med en stabiliserende, demokratiopbyggende indsats, der sikrede, at man ikke bare fik et tilbagefald til terrorisme eller diktatur, eller hvad det nu kunne være, og så fik nye sikkerhedsproblemer på halsen.
Det er jo sådan en gråzone, for det vil typisk kræve tilstedeværelsen af nogle soldater til at varetage myndighedsopgaverne, indtil de er overgivet til det lokale samfund, men det er jo samtidig en opgave, hvor man inddrager mange andre former for midler, også humanitære midler, og noget af det, som Danmark er rigtig god til, nemlig kombinerede indsatser, som er med til at fremme en fredelig udvikling med respekt for menneskerettigheder for dansk sikkerheds skyld.
Jeg kan ikke se, hvorfor man skal fraskrive sig de muligheder for ikke kun, om jeg så må sige, at gøre det hårde arbejde, men også sikre, at det ikke bliver nødvendigt at skulle ud en gang til.
Det er det, jeg synes man fraskriver sig her, ved på forhånd at sige, at man slet ikke kan forestille sig, at nogen fra det danske forsvar skal indgå i sådan nogle mere bløde indsatser, som i min optik er lige så vigtige for en succesfuld operation, som de hårde indsatser er.
Marie Krarup (DF), 2017-01-31:
Det er sådan set en anden debat – og den synes jeg vi skal tage i forbindelse med forsvarsforliget – om, i hvor høj grad forsvaret egentlig skal bruges til andre formål end det at nedkæmpe fjender militært.
For der mener jeg også at der er en debat.
Her drejer det sig om det principielle, om man kan tillade sig at bruge forsvaret militært til at fremme en bestemt ideologisk dagsorden.
Det mener jeg at vi skal fraskrive Folketinget en mulighed for.
Om man så skal bruge forsvaret i civile sammenhænge i forbindelse med afslutningen af konflikter, mener jeg er en anden debat, og den synes jeg helt klart også at vi skal tage, men den hører ligesom ikke ind under det her.
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-31:
Jeg synes nu, de er ret tæt forbundne, men fred være med det, om jeg så må sige – hvis det er tilladt at sige det her.
Lad mig så bare sige det sådan her: Jeg mindes ikke, at det her Folketing på noget tidspunkt har udsendt danske soldater til nogle missioner, hvor vi ikke også mente at det var i dansk interesse at gøre det.
Vi – et flertal i Folketinget – mente, det var i dansk interesse.
Og nogle gange har jeg ikke være med til at stemme det igennem, bl.a. da Dansk Folkeparti var med til at sende de første af sted til Irak, for da var jeg ikke sikker på, at det var i dansk interesse, og jeg var heller ikke sikker på, at det var noget, der ville fremme en fredelig udvikling eller menneskerettigheder, og derfor stemte vi imod.
Men når det handler om den nuværende indsats i Irak f.eks., er formålet da netop at befri Irak for terrorisme og dermed også gøre det sværere for Daesh at angribe os.
Men det er da også med til at fremme fred og menneskerettigheder i området.
Marie Krarup (DF), 2017-01-31:
Det vil nok kræve lidt længere tid at skulle redegøre for Dansk Folkepartis forsvarspolitik, som selvfølgelig går ud på, at vi skal have et stærkt forsvar, der kan forsvare Danmark så vidt muligt – for Danmark er et lille land, og vi kan jo ikke forudsige verden.
Vi kan ikke vide, hvilke trusler der popper op, så vi kan ikke sige, præcis hvad det skal rettes imod.
Hvad er Danmarks interesser, og hvad er fred?
Det synes jeg er to meget vigtige spørgsmål, man er nødt til at stille sig, når man har den her principielle debat.
Og det er der, jeg tror vi måske ikke er enige.
Efter min mening er Danmarks interesse et fortsat selvstændigt og frit Danmark.
Og det er det, vi har lov til at stemme for at vores forsvar bruges til.
Jeg mener ikke, at Danmarks interesse er, at der er én bestemt ideologi, der bliver udbredt i hele verden, for så er vi lidt ligesom Sovjetunionen, der ville fremme verdensrevolutionen.
Jeg mener, at vi godt kan være lidt ligeglade med, hvordan de har det i Sudan.
Holger K. Nielsen (SF), 2017-01-31:
Sandheden er konkret, og vi skal da ikke være nogen steder i verden, hvor vi ikke har interesser.
Men det er jo der, vi er uenige.
Jo, jeg har forstået det alt for godt – alt, alt for godt – men vi er bare uenige på det her punkt.
For jeg mener simpelt hen, at Dansk Folkeparti har en fuldstændig indskrænket tilgang til, hvad der er danske interesser.
For dem er det noget med, at truslen er sådan en eller anden uidentificeret islamisme, der kommer til os, og så mener de, at man kan sætte militæret ind mod det.
Det er jo der, vi har uenigheden: i troen på, at man kan sætte militæret ind mod det, som Dansk Folkeparti mener er truslen.
Jeg har forstået, at det er islamismen, man mener er truslen, altså at det ikke er Rusland, ikke noget i Mellemøsten, men islamismen som ideologi, som kommer til os.
Og så har man en forestilling om, at det kan man sætte militæret ind imod.
Altså, undskyld, jeg siger det, man kan bruge militæret til adskillige ting, men man kan da ikke bruge militæret i forhold til den form for trussel imod vores samfund.
Jeg mener: Det er jo også vigtigt, at vi begynder at diskutere trusler og sikkerhedspolitik ud fra andre præmisser end de klassiske militære præmisser.
Og derfor mener jeg, at Dansk Folkeparti går fuldstændig galt i byen med det her.
Marie Krarup (DF), 2017-01-31:
Så det vil sige, at ordføreren ikke mener, at man kan bekæmpe Islamisk Stat med militære trusler.
Det mener jeg man kan, og det mener jeg selvfølgelig at man skal bruge forsvaret til.
Det er rigtig fornuftigt, ligesom det var fornuftigt at bruge forsvaret til at bekæmpe al-Qaeda i Afghanistan.
Det kan vi jo ikke bruge forsvaret imod, og det skal vi da heller ikke.
Men vi kan ved gud bruge forsvaret imod Islamisk Stat i Irak, og vi kunne bruge det imod al-Qaeda i Afghanistan.
Men jeg synes, at der er lidt forvirring, med hensyn til hvad en trussel mod Danmark er.
Det er der, forsvaret kan bruges – og ikke til at føre ideologiske felttog rundtomkring.
Det her er loven om forsvarets formål.
Så når man taler om at fremme menneskerettigheder, er det jo med militære midler.
Hvorfor skulle det ellers stå i loven om forsvarets formål?
Forsvaret er militære midler.
Så derfor giver det faktisk mening at sætte hælen ned her.
Selvfølgelig vil Dansk Folkeparti gerne have en fredelig verden, og hvis det skal være med menneskerettigheder, so be it. Altså, folk må tro på det, de vil: menneskerettighedsreligion, buddhisme, islam, what ever.
Det er ikke det; det skal vi ikke blande os i.
Problemet er at det her lige præcis giver det danske Folketing lov til at blande sig militært i andre lande for at indføre menneskerettigheder.
Det er det, der er problemet, og det er det, der skal væk.
For det tror jeg ikke at danske soldatermødre virkelig mener at deres sønner skal bruges til.
Magni Arge (T), 2017-01-31:
Jeg skal ikke modsige, at der ikke også kan være andre tilfælde, men det er gennemgående, at når det handler om de færøske og grønlandske interesser, så fortolker man dem meget stramt.
Jeg forsøger jo egentlig at imødekomme de interesser, som jeg mener at både Danmark og Færøerne har, ved at diskutere mulighederne for at lave en mindre restriktiv måde at se på de udenrigspolitiske anliggender på, indtil vi er nået dertil, hvor jeg har fået fuld tilslutning på Færøerne til at blive et selvstændigt land.
For det handler stadig væk om at forsvare vores velfærd, og det skal vi bl.a. gøre gennem vores udenrigspolitiske formåen, altså forsvare vores interesser.
I øvrigt vil jeg sige, at statsministerens svigermor var i et radiointerview på Færøerne i fredags, hvor hun sagde, at hun ikke diskuterede politik med sin svigersøn.
Det synes jeg er beklageligt, for hun er en meget klog kvinde, og jeg vil anbefale statsministeren at tale mere politik med sin svigermor i fremtiden.
Mette Frederiksen (S), 2017-01-31:
Tak for det.
Jeg vil egentlig gerne vende tilbage til den spørgetime, vi for et par uger siden havde her i Folketingssalen.
Jeg husker ikke den præcise ordlyd, men jeg tror, det handlede om, om ikke statsministeren syntes, at stigende ulighed var et problem.
Sådan husker jeg det.
Statsministerens svar kom faktisk noget bag på mig, for statsministeren sagde, og her tror jeg til gengæld jeg citerer ordret: »Danmark er ikke i en situation, hvor vi har et ulighedsproblem som sådan.«
Se, det er alligevel bemærkelsesværdigt, for jeg ved jo godt, at der er store ideologiske forskelle mellem partierne her i Folketinget, og at der mellem partierne er variationer i forhold til, hvor meget vægt vi lægger på, at der er lige muligheder, at skellene ikke er for store, at vi ikke løber fra hinanden, og at sammenhængskraften er stor.
Jeg må være ærlig og sige, at jeg egentlig troede, at det at afvise ulighed som et problem var noget, som var et anliggende for Liberal Alliance og for Nye Borgerlige.
Og det kom bag på mig, at en statsminister fra Venstre så kategorisk afviser at tale ulighed.
Derfor synes jeg, vi skal have en runde mere om det, og det synes jeg selvfølgelig især, fordi jeg selv repræsenterer et parti, hvor vi gennem mange, mange år har haft en meget, meget grundlæggende tro på, at det, der gør Danmark stærkt, er, at vi har en stærk social kontrakt med hinanden, at vi har stærke private virksomheder, som kan få lov til at vækste og udvikle sig, men at vi samtidig tør regulere og også tør omfordele, så enhver fremgang kommer den brede gruppe af danskere til gode.
Og det er, at hvad enten vi taler om topskattelettelser, senere tilbagetrækning eller det, vi nu senest har hørt om fra regeringens side, nemlig at mennesker med almindelige indtægter i almindelige parcelhuse skal finansiere, at de få, der bor i meget, meget dyre ejendomme i Danmark, skal have en skattelettelse, så er det vel alt sammen eksempler på en regering, der desværre begynder at undsige den sociale kontrakt, som jeg mener måske er hovedforklaringen på, at vi i dag har så stærkt et samfund, som tilfældet er.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-01-31:
Eller også er det et eksempel på, at nogen er gået tidligt i valgkamp.
Og det kan måske også være forklaringen på, at man har så svært ved at huske, hvad man selv stod for, da man var i regering for nylig.
For hvis man mentalt er kommet frem til, at der er et valg lige rundt om hjørnet, så er der jo i hvert fald næsten gået 4 år, siden man selv sad i regeringskontorerne.
Jeg har godt lagt mærke til, hvordan man har sammenklippet det, jeg sagde i den seneste spørgetime, og brugt det i den socialdemokratiske propagandamaskine.
Det er fuldstændig ligesom med spørgerens kollega, folketingsmedlem hr. Mattias Tesfaye, der cykler rundt med en socialdemokratisk sanktioneret video, der skaber indtryk af, at hans personlige pensionsalder beror på beslutninger, som regeringen lægger op til skal træffes, selv om det en til en følger af en velfærdsaftale, fru Mette Frederiksen selv var med til at lave i 2006.
Jeg kæmper i den grad for at skabe lige muligheder.
Når regeringen senere i år starter et partnerskab mellem arbejdsgivere og lønmodtagere omkring fremtidens arbejdsmarked, er det bl.a. i lyset af, at den globale udvikling, vi står midt i nu, kommer til at udfordre os.
Og noget af det, der på sigt kommer til at udfordre, kan man sige, den økonomiske lighed målt på Ginikoefficient, er spørgsmålet om, om vi kan få alle danskere til at gribe mulighederne, altså få dem til at uddanne sig, få skabt de færdigheder, der gør, at man kan begå sig på arbejdsmarkedet og få et arbejde, der lønner sig selv, så man kommer med på udviklingen.
Det ligger mig meget på sinde, at det lykkes.
Når vi ønsker at afsætte ½ mia. kr. om året til de mest udsatte folkeskoler, altså dem, der er dårligst i stand til at give vores børn et rygstød ind i tilværelsen, så er det den samme overvejelse, der ligger bag.
Det, jeg forsøgte at gøre i den seneste spørgetime med statsministeren, var at nuancere den her diskussion om Ginikoefficienten.
For det er f.eks. sådan, at når vi over den sidste generation har fået flere unge til at tage en uddannelse, så betyder det, at de unge i den del af deres liv har en lavere indkomst, end de ville have haft, hvis ikke de havde taget en uddannelse, men gik direkte ud og tog et ufaglært arbejde.
Det slår negativt ud på Ginikoefficienten, men det er da ikke et problem.
Det, at de unge får en uddannelse, er da at understøtte et mulighedernes samfund for nu bare at nævne ét sted, hvor den her diskussion om lighed målt på Gini bliver for unuanceret.
Mette Frederiksen (S), 2017-01-31:
Men med al respekt taler statsministeren lidt udenom.
Jeg nævnte ikke Ginikoefficienten med et ord.
Hvis statsministeren spørger mig, synes jeg ikke, at det hverken er den eneste måde at opgøre lighed eller ulighed på eller måske knap nok den mest interessante måde at diskutere det på.
Det, jeg sætter spørgsmålstegn ved, er, hvorfor statsministeren i kraft af sine handlinger – det er ikke, fordi der er mange af dem; og dem, der så er, bliver måske så meget desto mere iøjnefaldende – i virkeligheden trækker Danmark længere væk fra det fundament, det er lykkedes os at bygge et stærkt samfund på, i øvrigt på tværs af Folketinget.
Det er ikke at respektere den sociale kontrakt, når statsministeren eksempelvis ønsker, at dem, der har de hårdeste job, som har bidraget, som har gjort deres, dem, der kom først på arbejdsmarkedet og har det hårdeste arbejdsmiljø, alligevel skal arbejde mere, for at der er råd til en skattelettelse.
Det er faktisk at gøre det modsatte.
Og når der er et boligbeskatningssystem i Danmark – som jeg i øvrigt håber vi kan lave en bred aftale om; det er stadig mit håb, og det er også den tilgang vi går til forhandlingerne med – som bygger på, at der selvfølgelig skal foregå en beskatning af boligen, men at den også skal være retfærdig, hvorfor sætter statsministeren så egentlig spørgsmålstegn ved det?
Det er i øvrigt noget nyt, for indtil for kort tid siden mente statsministeren faktisk, at det er en god idé med progression i vores boligbeskatningssystem.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-01-31:
Det glæder mig overordentlig meget, at fru Mette Frederiksen ikke synes, at den her debat handler om økonomisk lighed kontra økonomisk ulighed.
Det er også derfor, jeg reagerer lidt på, at man så tager en sætning ud fra den seneste spørgetime, der handlede om økonomisk lighed og ulighed, og fører sig frem hernede i salen på at bruge den som sådan et slags sandhedsbevis for, at regeringen skulle være fuldstændig ligeglad med at skabe lige muligheder, så altså: Tak for den indrømmelse.
Vi er sådan set levende optaget af at skabe et mulighedernes samfund.
Jeg tror, at noget af det, der skaber sammenhængskraft i Danmark, er, at vi så at sige er i øjenhøjde med hinanden, men det er jo ikke det eneste hensyn.
Et andet hensyn er, at vi får et øget velstandsniveau, altså at vi kollektivt bliver rigere.
Og når regeringen f.eks. gør sig overvejelser om at løbe den velfærdsaftale, vi lavede for 11 år siden, hurtigere i gang, fordi vi lever markant længere, 2 ½ år længere, end det blev forudset, da vi lavede aftalen, så hænger det sammen med, at det ellers kan komme til at knibe med at skaffe de ressourcer, der skal til for at fremtidsinvestere i vores samfund.
Og her taler jeg ikke specifikt om skat, jeg taler om infrastruktur, forskning, uddannelse; alt det, der på sigt skal gøre Danmark rigere og bedre.
Mette Frederiksen (S), 2017-01-31:
Ja, og den er kort.
Når jeg er optaget af den sociale kontrakt, er det ikke alene ud fra et retfærdighedssynspunkt.
Jeg må indrømme, at det er det, der driver mig, og jeg er jo også socialdemokrat.
Men det er ikke kun det.
Det er faktisk også, fordi det har vist sig at virke.
Vi har jo et stærkt erhvervsliv, samtidig med at vi har regulering.
Vi har et stærkt erhvervsliv, samtidig med at vi igennem mange år haft det skattesystem, vi har.
Så kunne det være, at statsministeren her til slut ville svare ret kort på mit sidste spørgsmål, og det er:
Lad os altså tage de tre komponenter, som vel er de mest velkendte.
Vil det føre til, at vi samler os som land, får mindre ulighed og styrker sammenhængskraften?
Eller vil de tre ting tilsammen i virkeligheden gøre forskellene større?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-01-31:
Altså, der kommer en ny 2025-plan.
Den bliver fremlagt senere på foråret – fuldstændig ligesom en 2010-plan, en 2015-plan og en 2020-plan –
og tegner et perspektiv for dansk økonomi frem til 2025.
Det giver et totalt fortegnet billede at sige, at denne regerings politik baserer sig på de tre ting, der blev nævnt.
Det er totalt fortegnet.
Den her regerings politik baserer sig på meget mere end det – meget mere end det: at give kommunerne større frihed til at planlægge, at give vores erhverv nogle bedre rammevilkår, at tage et opgør med det, som i den grad truer vores sammenhængskraft, nemlig at vi nu er oppe på, at 88 pct. af samtlige kontanthjælpsægtepar har en anden etnisk, ikkevestlig baggrund eller er efterkommere af dem.
Det er bl.a. derfor, at vi vil indføre kontanthjælpsloft, 225-timersregel og alt det, som fru Mette Frederiksen er imod og måske/måske ikke vil rulle tilbage, hvis fru Mette Frederiksen skulle få magt, som man har agt, men som jo i virkeligheden har det sigte at fremme det, fru Mette Frederiksen så flot talte om, nemlig et Danmark, der hænger sammen, hvor alle bidrager, og hvor der ikke er bestemte grupper, der er sat uden for.
Kristian Thulesen Dahl (DF), 2017-01-31:
Tak til statsministeren for de indledende bemærkninger.
Så det kommer vi til at tage nogle armlægninger om.
Vi håber selvfølgelig, vi kan finde hinanden og få en god aftale, der skaber tryghed for boligejerne.
Tryghed er jo også, at man ved, hvad det er for nogle vilkår, der kommer til at gælde fremover, og det ser vi frem til forhandlinger om.
Det, jeg vil tage udgangspunkt i, er, at jeg i går tog min bil og kørte ned til grænsen, fordi jeg ville ned og se, hvordan vores brave folk dernede håndterer grænsekontrollen.
Det er nogle super dedikerede mennesker, der står dernede, som jo varetager Danmarks interesser, passer på Danmark – sådan tror jeg statsministeren kan huske det blev udtrykt – og holder øje med, hvem der kommer ind i vort land.
Man kan have nogle synspunkter om deres arbejdsvilkår, fordi det skal være en midlertidig kontrol: De står ude i silende regnvejr time efter time og tjekker, hvem der kommer ind i landet.
Det fortjener ros, det fortjener anerkendelse, og det synes jeg i hvert fald er en vigtig ting at tage med sig hjem fra sådan et besøg ved grænsen i går.
Men det, der så også slår mig, i og med at der jo er den her midlertidighed over grænsekontrollen, er, at regeringen i EU kæmper for at få forlænget grænsekontrollen med endnu 3 måneder, ser det ud til, altså fra februar til maj.
Og jeg vil egentlig gerne spørge statsministeren, hvad baggrunden er for, at man skal stille sig tilfreds med en forlængelse af grænsekontrollen på 3 måneder.
De argumenter, regeringen selv bruger for grænsekontrol – og som jeg er fuldstændig enig i og synes er rigtige argumenter at bruge: et højt indrejsetal i det sydlige Europa og en tid med reel terrortrussel – handler jo om ting, som man desværre må formode også vil være gældende om 3 måneder fra nu af, altså fra maj.
Så kan statsministeren ikke forklare Folketinget, hvorfor man i virkeligheden stiller sig tilfreds med en forlængelse på 3 måneder?
Er tiden ikke kommet til, at Danmark skal have den holdning og kæmpe i EU for, at landene selv bestemmer, om man har grænsekontrol – også ved de indre grænser – eller man ikke har, og på hvilket niveau man i givet fald har grænsekontrol, hvis man ønsker at have det?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-01-31:
Tak for det.
Man kan måske udtrykke det på den måde, at vi opererer med en midlertidig grænsekontrol i 3 måneder ad gangen, og tidligere altså i en længere periode.
Og det gør vi jo, i lyset af at det her er et retligt reguleret område.
Det ved jeg godt at vi ikke er enige om – jo, vi er nok enige om, at det er et retligt reguleret område, men vi er nok ikke enige om Danmarks tilknytning til Schengen.
Vi har et Schengensamarbejde, og det er fuldstændig retligt reguleret.
Det forhindrer ikke, at der kan være grænsekontrol, hvis visse givne forudsætninger er til stede, og der er så et helt præcist regelsæt for, hvordan man skal håndtere det.
Og det, som er regeringens politik, og som også er kendt i vores nabolande og i Europa og hos Kommissionen, er, at så længe der ikke er styr på EU's ydre grænser, så længe har vi en midlertidig grænsekontrol.
Så længe vi vurderer, at der er en ekstraordinær terrortrussel mod Danmark, så længe har vi den midlertidige grænsekontrol.
At teknikken bag det gør, at det skal meldes ud flere gange om året, lever vi så med.
Jeg synes altid, man skal være varsom med at politisere juraen eller i virkeligheden gemme sin politik i jura.
Jeg synes, man skal tale ærligt om tingene.
Jeg ved jo godt, at spørgeren tilhører Tjóðveldi og har et helt grundlæggende anderledes syn på relationen mellem Danmark og Færøerne, end jeg har.
Det er jo en ærlig sag.
Så må man jo tage den diskussion, og så må man fremme selvstyretanken.
Og hvis man vil stemme sig fri af Danmark, må man jo tage skridt til det.
Men indtil man har overbevist det færøske folk om det, må man ligesom jeg respektere grundloven.
Jeg er nødt til bare at gentage, at den juridiske rådgivning, regeringen støtter sig på i sin grundlovsfortolkning, er Justitsministeriets, og sådan har det været til alle tider.
Jeg kan ikke genkende billedet af, at der særlig skulle være to steder, hvor man fortolker restriktivt.
Altså, jeg har lige givet et fuldt selvoplevet eksempel på en grundlovfortolkning, som spændte ben for en politisk ambition, jeg selv havde i 2001, nemlig at give flere danskere bosat i udlandet stemmeret.
Magni Arge (T), 2017-01-31:
Måske må jeg bemærke, at den danske grundlov ikke er særlig lang; den er på 4.000 ord, og den er skrevet med nogle brede pensler tilbage i 1849.
Den regnes for at være en slags frihedsdokument for det danske folk og bliver også – hvad skal man sige – fejret som sådan den 5. juni.
Men i to henseender bliver den altid tolket restriktivt, og det er, når det handler om Færøernes og Grønlands rettigheder og råderum til at agere i egen interesse i det internationale rum.
I spørgsmålet om, hvem der er autoritativ til at bestemme, hvordan man skal fortolke grundloven, er jeg ikke sikker på, at det er Justitsministeriet alene, der har den magt, om jeg så må sige, for der er ikke kun en enkelt sandhed i det her.
Der er jo juridiske ekspertiser i forfatningsret i Danmark, som absolut imødegår den fortolkning, som Justitsministeriet har, i de notater, der blev givet til overtagelsesloven i 2005; man kan tage f.eks. Ole Spiermann, Max Sørensen og Frederik Harhoff.
Og vi kan blive ved med at tage forskellige juridiske, hvad skal man sige, kapaciteter, der ser anderledes på det.
Virkeligheden er jo også, at da hjemmestyreloven blev gennemført, var det et resultat af en politisk realitet.
Man var nødt til at finde en måde at eksistere sammen på, uanset hvad grundloven sagde, for de fleste var jo egentlig imod, at Færøerne fik lovgivningsmagt.