Trine Pertou Mach (EL), 2023-11-09:
Tak for det, og tak til ministeren for redegørelsen og for strategien.
Den har vi jo haft lejlighed til at diskutere flere gange, ikke som strategi samlet set, men med de elementer af den, som vi har mødt undervejs de seneste måneder.
Redegørelsen afspejler en verden i hastig forandring, men den afspejler også en dansk regering og en dansk udenrigsminister, som har ambitioner om at tage bestik af verden, som den er, nemlig i hastig forandring, og samtidig lægge en tydelig udenrigspolitisk linje for Danmark.
Det er som udgangspunkt en rigtig god ting, også selv om vi i Enhedslisten ikke er enige med regeringen på alle punkter eller i retningen, men vi synes, at den faktisk gør op med noget, som har fyldt lidt i den tidligere tilgang, som var, at vi skulle passe lidt på Danmark i en farlig verden.
Her er der trods alt ambitioner om, at verden godt kan bruges til noget, og at vi også vil noget med den, og at vi også vil noget med vores udenrigspolitik, som ikke alene pakkes ind i spørgsmål om danskernes tryghed, men som handler om, at Danmark har noget at byde ind med internationalt.
Det er en rigtig god ting.
Så det ville være en af de ting, jeg skulle sige, hvis jeg skulle starte med det positive, nemlig at den faktisk har en klar styrke.
Den er ikke bange for verden, og den tror på, at Danmark som et lille land faktisk kan noget, hvis vi også lytter til, hvad andre gerne vil med verden, og finder de rigtige alliancepartnere.
Den anerkender også, at verden er, som den er, nemlig i hastig forandring og derfor ret uforudsigelig og brutal, men at vi, hvis vi holder vores, hvad kan man sige, kompas højt og gør det klart, tydeligt og konsistent, så faktisk også vil have muligheden for gennem internationale samarbejder, institutioner og organisationer at påvirke verden i en mere positiv retning, ikke bare for os selv, men også for resten af kloden.
Så er vi, som flere af ordførerne også har været inde på, rigtig glade for, at regeringen og det danske Folketing på intet tidspunkt har vaklet i støtten til Ukraines forsvar mod Ruslands aggressionskrig.
En imperialistisk stormagt, som med magt forsøger at sætte sig igennem og gennemtvinge sin vilje, skal mødes, som den er blevet, nemlig med konsistent og konsekvent fordømmelse af krænkelser af folkeretten og krav om ubetinget tilbagetrækning og genopretning af Ukraines nationale suverænitet.
Så er den også blevet mødt ikke bare med ord, men også med regulær militær støtte.
Det er vigtigt og godt, at vi på tværs af partierne på Christiansborg har kunnet blive enige om den militære støtte og også om den humanitære støtte og viljen til at styrke Ukraine i den genopbygning, der kommer på et tidspunkt, herunder at støtte retsforfølgelse af krigsforbrydere og bekæmpelse af korruption.
Det er så også vigtigt at sige, at det militære spor jo på den lange bane ikke kan stå alene.
Der bliver brug for et politisk spor, som skal handle om, hvordan krigen får en exit: Hvad er det, der skal komme bagefter, og hvordan kan man lave et politisk spor, hvor man kan løse det og forhandle en fred på plads?
Noget af det, vi måske godt kunne tænke os, og som det kan være svært at skrive i en strategi, men som er noget af det, vi håber regeringen også vil åbne op for nogle refleksioner og overvejelser over, er: Hvordan kunne et sådant politisk spor på vejen til fred se ud?
Hvilken rolle kan Danmark spille i en sådan proces?
Og hvad kan vi egentlig internationalt understøtte for at lande en fred, der er bæredygtig og varig?
Jeg synes også, det fortjener ros, at udenrigsministeren og Udenrigsministeriet har fået sikret flere midler til diplomatiet i regeringens finanslovsudspil.
Når de her ting er sagt, vil jeg alligevel bruge tiden på nogle af de områder, hvor vi i Enhedslisten er mere kritiske og skeptiske over for den kurs, som regeringen udstikker.
Det er ikke, fordi det skal være surt og kedeligt, men fordi det jo er der, vi trods alt har noget at debattere.
Og der, hvor vi er skeptiske og mere kritiske, er det selvfølgelig, fordi vi politisk er uenige på en række punkter, men også fordi vi synes, at noget af det, der sker, i virkeligheden rent faktisk er kontraproduktivt i forhold til det, man siger man gerne vil med den danske udenrigspolitik og den danske påvirkning af verden.
Det gælder f.eks. det, som er drejningen af dansk udenrigspolitik fra det, der bliver kaldt den værdibaserede udenrigspolitik, over til den pragmatiske idealisme.
Nu har regeringen siddet i et år, og man må jo spørge sig selv, om den førte politik, som vi har set indtil nu, egentlig fortjener betegnelsen idealisme.
Det gør den på nogle punkter.
Men når man vælger at genoptage våbeneksporten til Saudi-Arabien og De Forenede Arabiske Emirater, når man i virkeligheden ender med at trække lidt på skuldrene ad, at 35 kampfly med danskproducerede dele deltager i noget, der formodentlig kan være krigsforbrydelser i Gaza, ikke bare nu, men også tidligere, og når man vælger at besøge det egyptiske diktatur, hvor der er 65.000 politiske fanger, for at fremme dansk erhvervsliv uden at gøre noget synderligt ud af menneskerettighedssituationen i landet, så er det i hvert fald tættere på pragmatismen end på det, som er idealismen i den kurs, som regeringen har lagt for dagen med strategien.