Rune Lund (EL), 2018-12-19:
Hvis ordføreren henviser til det finanssektorudspil, som vi lancerede i går, hvor vi kommer med 47 bud på reformer af finanssektoren, så er det rigtigt, at det er en række grundlæggende ændringer af finanssektoren, som vi foreslår.
Bl.a. mener vi, at der bør være en offentligt ejet bank, vi mener, at bankerne skal splittes op, så de ikke udgør en fare for økonomien, der skal være kontrol med gebyrerne, og vi skal have forhøjet straffene for de folk, som er involveret i plat, svindel og snyd.
Man må også sige, at det udspil, vi er kommet med, måske kommer med nogle grundlæggende forandringer, men de er jo ikke mere grundlæggende end den meget store liberalisering og udvikling, som har gjort, at bankerne i dag er blevet til nogle finansielle supermarkeder.
Meget af det, som vi foreslår, går jo ud på at få bankerne tilbage til en normaltilstand, ville jeg kalde det, frem for at man fortsætter med det nuværende eksperiment med de finansielle supermarkeder, man har, som koster dyrt for kunderne, som har resulteret i mange skandaler, og som jo også kan risikere at være en fare for samfundsøkonomien i forbindelse med finanskriser. Så ja, der er grundlæggende reformer, men i virkeligheden handler det om at rulle tingene tilbage til et mere fornuftigt niveau, et mere fornuftigt leje, og hvilke mærkater man så giver det, ved jeg ikke.
Men jeg vil kalde det fornuftig politik.
Den her finanslov er jo grundlæggende et billede på, hvordan højrefløjen regerer i Danmark.
Den rummer nogle alvorlige indgreb i trygheden for lønmodtagerne med sænkning af integrationsydelsen til et nyt lavpunkt, indførelse af opholdskrav for ret til dagpenge, en yderligere udsultning af velfærden og en helt utilstrækkelig indsats i forhold til Arbejdstilsynet og kampen mod arbejdsgivernes import af billig arbejdskraft.
Sidst, men ikke mindst, er kampen mod klimaforandringer og kampen for bedre klima, natur og biodiversitet nærmest totalt fraværende i forslaget til finanslov.
Regeringen ønsker at fremstå som grønne, men man må sige, at der er meget langt fra regeringens grønne slips og så til de konkrete forslag, der skal sikre, at ord og handling følges ad.
Den her finanslov er endnu en finanslov, hvor de blå partier giver velhaverne gaver, hvor der er for få penge til velfærd, og hvor de fås interesser bliver varetaget i modsætning til de manges interesser.
Den nuværende regering har som ambition at gøre velfærden ringere.
Ikke blot skal velfærden halte efter velstandsudviklingen, den skal heller ikke følge med det stigende antal børn og ældre.
Den nuværende finanslov er således også en markant underfinansiering af velfærden.
Mens det offentlige forbrug stiger med 0,5 pct. i 2019, vil udgifterne stige med 0,7 pct., alene som følge af at der kommer flere ældre og børn.
I runde tal svarer det til, at der vil ske serviceforringelser for omkring 1,5 mia. kr. i 2019.
Vi ser med det forslag til finanslov, der ligger, en vækst, som ikke er set lavere siden 2006.
Der er brug for at vende udviklingen, ikke kun at tilføre penge nok til at følge demografien, men faktisk også til, at velfærden følger med den generelle velstandsudvikling i samfundet.
Klimarådet har konkluderet, at regeringens planer på klimaområdet ikke engang lever op til de forpligtelser, regeringen har påtaget sig over for andre lande.
Regeringens politik er faktisk så uambitiøs, at selv vennerne i toppen af erhvervslivet råber op.
Hvis vi skal have en chance for at bremse klimaforandringerne og dermed undgå at sende en kæmpe regning til fremtidige generationer, skal der handles nu.
Og vi ved jo allerede, hvilke redskaber der virker, men desværre vil regeringen hellere give afgifts- og skattesænkninger til vennerne i erhvervslivets top end at tage vare på fremtidens børn og voksne.
Der prioriteres sølle 350 mio. kr. til klima og natur, og det er ikke engang alle de penge, der går til decideret klima og natur.
De bliver prioriteret frem til 2022.
Det er dermed tydeligt, at den grønne indsats ikke er en prioritering for den her regering.
Et andet tydeligt tegn på det er jo, at statsministeren i forbindelse med Folketingets åbning annoncerede, at regeringens målsætning skulle være 1 million grønne biler i 2030.
Men da vi skulle sidde og forhandle, ville regeringen ikke komme med konkrete forslag til andet end sølle 1.000 yderligere biler.
Forhandlingerne brød sammen på den baggrund, altså på grund af regeringens manglende ambitioner og den groteske afstand mellem ord og handling, som vi ser fra regeringens side.
Selv om finanslovsaftalen indebærer et opgør med finansieringen af satspuljen, indebærer aftalen ikke, at folk på indkomstoverførsel, f.eks. folk på kontanthjælp, dagpenge og førtidspension, får flere penge mellem hænderne.
Tværtimod vil folk på overførselsindkomst få mindre, når lønnen vokser med mindre end 2,3 pct. om året, set i forhold til den nuværende satsregulering.
Så hvis den regulering, der skal afløse satsreguleringen, havde været gældende siden midten af 00'erne, ville en person på dagpenge alene af den grund have haft lidt under 4.000 kr. mindre om året før skat.
Et virkeligt opgør med udhulingen af overførslerne ville indebære, at de fremover stiger i samme takt som lønningerne, men man må sige, at det ligger fjernt fra den nuværende regering at gennemføre en så solidarisk politik.
Samtidig indfører regeringen en tvangsopsparing for folk på overførselsindkomst.
Det er jo fint med en pensionsopsparing, men det er mindre fint, for at sige det mildt, at det er hunden, der skal fodres med sin egen hale, fordi pensionsopsparing finansieres med lavere ydelser.
Vi ser også, at uligheden stiger; de rige bliver markant rigere.
Regeringens politik er med til at skubbe yderligere på den udvikling, og der er gennemført en serie af skattesænkninger, både målrettet personlige skatter og afgifter for de rigeste, samtidig med at erhvervslivet har fået lavere afgifts- og skattebetalinger.
Den nuværende finanslovsaftale giver endnu omkring 500 mio. kr. målrettet til erhvervslivet.
Ulige samfund er uretfærdige, mindre stabile og præget af en række uønskede slagsider.
Vi skal gå i den modsatte retning.
Vi har også problemet med fattigdom, og vi kan se, at nye tal viser, at antallet af børn, der lever i fattigdom, stiger.
Det er en uhyggelig tendens, der kan henføres ikke mindst til den nuværende regerings fattigdomsreformer.
Kontanthjælpsloftet rammer hårdt over en bred kam, og to tredjedele af dem, der bliver ramt af loftet, er danske statsborgere.
Med hensyn til integrationsydelsen rammer den fra 1. januar også en masse danske statsborgere, der har været i udlandet, og som ikke opfylder opholdskravet til dagpenge.
Det er jo tydeligt, at al den snak om udlændinge i praktisk politik, når de konkrete forslag ligger på bordet, er et led i en bevidst strategi for at skabe øget fattigdom, vel vidende at det vil lægge pres på mindstelønnen og udhule trygheden for lønmodtagerne som sådan.
Den stadige jagt på flygtninge og indvandrere er også med til at sende deres børn ud i langvarig fattigdom.
Der er åbenbart ingen grænser for, hvor ligeglad regeringen og DF kan være med fattigdom for de børn, som bor i vores land.
Og der er åbenbart ingen nedre grænse for, hvor ringe kår regeringen og DF ønsker at tilbyde børn, hvis forældre ikke er danske statsborgere.
Med finansloven for 2019 tages endnu et skridt i en umenneskelig behandling af flygtninge.
Det er endnu uklart, hvordan mange af initiativerne vil blive ført ud i praksis, men symbolikken står jo klar for alle, og der er ingen tvivl om, at vi i endnu højere grad er på direkte konfrontationskurs med almindelig anstændighed, med almindelige rimelighed og internationale konventioner.
Dansk Folkeparti havde jo chancen.
Dansk Folkeparti kunne have sikret, at velfærden var steget mere end sølle 0,5 pct.
Dansk Folkeparti kunne have holdt fast i, at mindrereguleringen i satspuljen skulle afskaffes, uden at den skulle bruges til at finansiere tvangsopsparing til pension, uden at den nye model ville betyde, at folk på overførselsindkomst, f.eks. førtidspensionister, vil blive reguleret hårdere fremover end med den regulering, der har været indtil nu.
Men Dansk Folkeparti valgte igen at ofre velfærden til fordel for en yderligere umenneskeliggørelse af forholdene for flygtninge og indvandrere.
Det behøves ikke at være sådan.
Der findes en anden retning.
Vi har fremlagt vores finanslovsforslag fra Enhedslistens side.
Det er vores 100 dages plan, som vi kalder »100 dage med Enhedslisten«.
Her giver vi et bud på, hvad man kunne gøre de første 100 dage.
Det er praktisk politik, det kan lade sig gøre, det er fuldt finansieret.
Og den er et bud på, hvad vi netop kunne gøre, hvis vi ville i en anden retning.
Og vi kunne gå i gang i morgen, hvis der var et flertal.
Vi vil sikre tryghed på arbejdsmarkedet.
Ingen i vores land skal være bange for at blive syge, arbejdsløse eller gamle, og det kræver forbedringer, bl.a. afskaffelse af kontanthjælpsloft, integrationsydelse og 225-timers reglen.
Vi vil gøre Danmark til en humanitær supermagt.
F.eks. skal ulandsbistanden selvfølgelig igen op på 1 pct. af BNI, og vi vil aflyse indkøb af nye kampfly.
Vi vil ansætte ekstra skattemedarbejdere i skattekontrollen, fordi vi ganske enkelt ikke har råd til at lade være, og fordi vores samfund i dag går glip af milliarder af kroner, der burde have ligget i kassen for længst.
Derfor har vi et valg, og derfor er vi nogle, der virkelig ser frem til et kommende folketingsvalg med glæde, fordi vi jo inderligt ønsker, og fordi det burde være tydeligt for enhver, at vi har brug for en ny regering, men at vi også i særdeleshed har brug for en ny politik.