Liselott Blixt (DF), 2018-02-08:
Først vil jeg starte med at rose vores personale, som vi har ude på vores sygehuse.
Det er jo i bund og grund dem, det handler om, men det er jo ikke det, de skal tage til sig.
Det her handler om regionernes måde at forvalte det på.
Vi hører sjældent om alle de gode historier.
Jeg var rigtig glad, da jeg i mandags var ude at møde nogle dedikerede læger på Herlev Hospital, som arbejdede med immunterapi, og hvor de ikke havde nogen problemer.
Man kunne faktisk arbejde sammen med to regioner og praktiserende læger og sådan noget.
Det kunne være rart, hvis vi kunne få nogle flere af den slags historier.
Jeg starter med at sige det, fordi jeg selvfølgelig vil komme med en masse kritik bagefter.
Tak til vores sundhedspersonale.
I sommeren 2005 kom den mest gennemgribende strukturreform, og den blev vedtaget af et flertal i Folketinget bestående af Venstre og Konservative og Dansk Folkeparti.
Reformen betød sammenlægning af de daværende 13 amter til 5 regioner.
Den centrale begrundelse for deres oprettelse var at få fem regioner, der skulle sikre en ensartethed i behandlingskvaliteten og udjævne de geografiske forskelle.
Vi anerkender, at de har haft et stort arbejde med specialreformen, etableret en sygehusstruktur med færre sygehuse, overholdt budgettet og sikret produktivitetsstigninger.
Men når det er sagt, har det ikke været uden problemer.
I forhold til supersygehusene, der skulle etableres, gik der sognepolitik i valg af nye sygehuse; planer, der overskred budgetterne; nedlukning af alt for mange sygesenge i forhold til de patienter, der var; sygehuse bliver bygget uden køkkener; og der er flere besparelser i de nye projekter.
Hver region tænker mere på, hvad den kan tilbyde, end de ser på, hvordan de kan løse de samlede udfordringer.
Lægerne samles i de store byer.
Regionerne samarbejder ikke for at sikre en bedre og bredere lægedækning.
Der er flere eksempler på, at man er sig selv nærmest.
Region Sjælland, som ikke har alle specialer, skal så finde ud af, hvem der skal og kan tage nogle af de patienter, der kommer derfra.
Region Hovedstaden forlanger en pris, der er for høj, og derfor bliver de sendt til Odense i stedet for, fordi Region Syddanmark er billigere.
Altså, det er ét land, vi har.
I august 2017 afslørede data fra Sundhedsdatastyrelsen, at hver fjerde kræftpatient ikke blev behandlet til tiden, og fra første kvartal i 2017 har der været et overraskende fald på landsplan fra 84 pct. til 77 pct. i antallet af patienter, der blev behandlet til tiden.
I august 2017 udtaler Kræftens Bekæmpelse, at man i Region Hovedstaden har lange ventetider på behandling af kræftpatienter, og at nogle patienter bliver uhelbredeligt syge, mens de venter på deres operation – som en patient med kræft i bugspytkirtlen, der mistede muligheden for en helbredende operation på grund af for lang ventetid.
Det er desværre ikke det eneste eksempel, vi har haft, på lange og livstruende ventetider.
Det giver endnu en gang et opråb om et behandlingssystem, der på mange områder fungerer lige så slemt som for 10 år siden.
Noget af det skyldes Sundhedsplatformen, men det står ikke alene, for de kritisable forhold har jo været kendt, allerede inden Sundhedsplatformen blev indført.
En anden sag, der har optaget os, er de allergicentre, som alle regioner skulle have.
Der er tre regioner, der har oprettet dem.
De lever ikke op til det.
Der nedlægges psykiatriske sengepladser, så vi står med store udfordringer med patienter, som udskrives alt for hurtigt og ikke får den nødvendige behandling.
Overbelægning skulle løses, ja, man prøver med en ny opgørelse, der så rigtig fin ud – de havde fået senge væk fra gangene – indtil vi fandt ud af, at det var talmagi.
Der er stadig overbelægning, og det er bare ikke godt nok.
Burde regionerne ikke også være dem, der nedbrød de faglige grænser mellem faggrupperne?
Man nedlægger lægesekretærstillinger og social- og sundhedsassistentstillinger, så sygeplejerskerne nu ansvarsfraskriver sig, før de går på arbejde, som i Holbæk.
Burde regionen ikke sikre flere kompetencer, så de hver kunne bruge deres kompetencer, hvor de er bedst?
Jeg kunne opremse flere af disse skævvridninger, men problemet er også, at ansvaret bliver skubbet fra den ene til den anden.
Når jeg går til sundhedsministeren, siger sundhedsministeren, at det er regionen, der har ansvaret.
Og når jeg går til regionen, siger regionen, at det er ministeren, der har ansvaret.
Borgerne er for langt væk fra regionspolitikere.
De er meget tættere på sundhedsminister og politikere herinde i Folketinget.
Derfor mener vi, at det er sundhedsministeren, der skal være den ansvarlige, som man kan gå til, når der mangler noget i sundhedsvæsenet.
De krav, der skulle leves op til, var, at ventetider til en diagnose og behandling skal nedbringes.
Det er de blevet på nogle områder, men ikke på alle områder, og heller ikke alle steder.
Mere lighed i sundhed er det heller ikke blevet til.
Vi har stadig væk meget stor ulighed, specielt geografisk.
Mindre overbelægning, ja, nogle steder måske, men som vi hører, skal vi nok se at få nogle nye tal på det, for vi kan jo ikke rigtig regne med de tal, vi har fået.
Rettidig kræftbehandling: Nogle regioner kan leve op til det, men andre ikke.
Der skal indføres patientansvarlig læge eller læger.
Man er startet så småt i kræftbehandlingen, men jeg tror ikke, at man når det, inden den her regeringsperiode udløber.
Og så en hurtigt, effektiv genoptræning, som vi håber man med de ekstra midler, der er sat af, kan leve op til.
Men det er de krav, man skal tage stilling til.
Jeg vil læse vores vedtagelsestekst op.
»Folketinget anerkender, at regionerne på flere parametre har leveret en god indsats på sundhedsområdet, herunder samling af specialiserede sygehusfunktioner, etablering af en ny sygehusstruktur, overholdelse af budgetterne og levering af produktivitetsstigninger.
Folketinget konstaterer, at der fortsat er uacceptable geografiske forskelle mellem regionerne, bl.a. inden for overholdelse af udredningsretten og behandling af kræftpatienter og mennesker med psykiske lidelser.
Regionerne har dermed ikke levet op til målsætningen om at levere ensartet høj kvalitet i hele landet.
Folketinget kræver, at regionerne lever op til deres populationsansvar og sikrer samme høje kvalitet og sammenhængende sundhedstilbud på tværs af landet.
Venstres syv krav til regionerne fra 2015 er afspejlet i disse mål.
Folketinget imødeser i den forbindelse statusrapport om de nationale mål og afrapportering af styringseftersynet af sundhedsvæsenet til foråret 2018.«