Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2020-11-20:
Tak for ordet.
Jeg tror, jeg kaldte det en retspolitisk milepæl, da SF sammen med Enhedslisten, Radikale Venstre og Socialdemokraterne kunne præsentere den her nye aftale om en samtykkebaseret lovgivning.
Det mener jeg stadig væk, og jeg er rigtig stolt af, at vi kan behandle lovforslaget her i dag.
Vejen hertil
har været lang og kringlet.
Personligt startede jeg i 2010 med at gøre opmærksom på forskelsbehandlingen på voldtægtscentrene, hvor hjælpen simpelt hen afhang af det postnummer, man boede i.
Det fik vi rettet op på.
Vi fik bedre adgang til tilbuddene.
Så fulgte SF op med flere forslag om at ændre straffeloven.
Det var i 2014, 2015 og 2016.
Dengang handlede det om uagtsom voldtægt, som var det begreb, man havde i Norge, og der var masser af forslag til forbedringer af bl.a. bistandsadvokatordningen og til at sikre videoafhøring af ofrene, så de ikke skulle genfortælle de modbydelige overgreb, som de havde været udsat for igen og igen.
Og så behandler vi altså i dag forslaget om en samtykkelov, som blev mulig med et nyt flertal efter regeringsskiftet sidste år, og nu ser det også ud til at få bred opbakning her i salen.
Jeg synes, det er historisk, at vi ændrer en lov, som i det store hele ligner den, som blev fremsat i 1930, da straffeloven blev til.
Det har vi bl.a. kunnet gøre, fordi der har været stærke kvindeorganisationer og stærke enkeltpersoner som Kirstine Holst og Eva Aagaard, som utrætteligt har fortalt ofrenes historier, har argumenteret og krævet ny lovgivning.
Tak for det.
Til ofrene vil jeg sige: Vi har hørt jer.
Nu ændrer vi loven, så kun »ja« betyder ja.
Er der ikke et samtykke, så er det en voldtægt, og det gælder også i parforhold, og vi får langt om længe slået fast, at hvis offeret fryser, hvilket er en meget almindelig reaktion – jeg tror, at det sker i op mod 70 pct. af tilfældene, viser nogle undersøgelser – kan der ganske simpelt ikke være tale om samtykke, så er det en voldtægt.
Der er alt for mange, der har en forventning om, at det perfekte offer er et, som har forsøgt at bide og slå og sparke og råbe op, og sådan er det desværre sjældent.
Der er mange, der oplever at fryse og være ude af stand til at gøre modstand, og så falder sagen altså ved domstolene i dag, fordi der er krav om, at man skal sige fra.
Det får vi ryddet op i.
Kommer det så til at give en tsunami af domme?
Nej, det tror jeg ikke, men det kommer til at forhindre de værste frifindelser.
Det kan vi se i Sverige, hvor der falder flere domme, efter at de havde lavet loven om.
Kommer det så til at give en dårligere retssikkerhed for mændene?
Nej, der skal stadig væk løftes et bevis for, at der ikke forelå samtykke, hvis der skal kunne dømmes for voldtægt.
Kommer det så til at ændre vores syn på sex?
Ja, det håber jeg godt nok at det gør.
Forhåbentlig vil loven få de kommende og nuværende generationer til at være mere opmærksom på, at kun samtykke er godt nok.
Det vil forhåbentlig skabe en tiltrængt kulturændring og en generel holdningsændring i samfundet med større fokus på respekten for andre menneskers grænser og retten til at bestemme over egen krop.
Kommer det til at give ballade?
Ja, det gør det måske.
Det er en stor forandring for nogle, og det kan man godt se i høringssvarene, men man kan også se det i den offentlige debat.
Nogle synes, det er for meget, nogle synes, det er for lidt.
Derfor tror jeg også, det er klogt, at vi gør det, som nogle af høringssvarene peger på, nemlig at vi i forbindelse med den nye lovgivning kører nogle kampagner og fortæller om det.
Nej, det synes jeg godt nok ikke vi er.
For en lovgivning kommer ikke til at virke, hvis ikke politiet bliver bedre til at møde ofrene og efterforske sagerne, så de holder i retten, og præcis derfor skal vi have nogle særlige enheder i politiet, så de bliver dygtigere til at arbejde med de her sager.
Særlige enheder kan sikre, at dem, der møder ofrene, f.eks. har viden om traumer, for så ved de, at det er almindeligt, at et voldtægtsoffer handler ulogisk efter en voldtægt f.eks. ved at blive i gerningsmandens lejlighed efter voldtægten.
Det er en helt almindelig traumereaktion, og det er ikke nødvendigvis et tegn på, at det ikke var en voldtægt eller noget, der gør offeret utroværdigt.
Der er et stort behov, det viser politiets egne tal, for hvert andet offer føler sig dårligt mødt af politiet.
Det skal der rettes op på.
Så lad os få de enheder, så vi forhåbentlig ikke skal se sådan en sag som Eva Aagaards sag igen, hvor hun bliver talt fra at anmelde den, da hun stod ved politiets skranke, eller at vi ikke igen skal se, at der ikke bliver taget alle efterforskningsskridt, som det skete i Kirstine Holsts sag, hvor man aldrig undersøgte sæd- og blodpletter på hendes tøj.
Det kunne måske have bakket hendes forklaring op, men det kunne også godt have styrket afvisningen af sagen.
Det blev bare aldrig undersøgt.
Og lad os kigge mod Sverige, hvor de rent faktisk allerede har særlige enheder med 350 ansatte.
Det kalder jeg en investering i ofrene.
Og tænk, at vi i Danmark har fået enheder til lastbiler og dyr, før vi har fået det til ofre for voldtægt.
Og så mangler vi selvfølgelig at understøtte ofrene på talrige andre måder.
Det skal jeg ikke trætte jer med her.
Jeg siger bare, at arbejdet ikke er slut, det er kun lige startet, men det skal ikke tage glæden fra os på den her historiske dag, hvor vi endelig får en lovgivning om samtykke.