Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2018-11-15:
Det er faktisk en ret stor dag i dag, og de lovforslag, vi behandler her, har været i hvert fald 4 år undervejs.
Vi påbegyndte at drøfte skilsmisseområdet, mens vi selv sad i regering, med de partier, der i dag står bag.
Det blev videreført af den nuværende regering, og jeg synes faktisk, at man gerne må kippe lidt med flaget for, at det er lykkedes at lande så bred en aftale, som det er, på det her område, for skilsmisse er noget, der rammer hvert tredje barn, halvdelen af alle ægteskaber opløses.
Det vil sige, at her er vi langt inde i snart sagt alle danske familier.
Det her er noget, der betyder rigtig meget for rigtig mange børn; det er noget, der betyder rigtig meget for rigtig mange voksne; og jeg tror, det er vigtigt, at det er et område, hvor vi ikke slås med hinanden herinde, men faktisk forsøger at komme overens med de forskellige standpunkter, der kan være på skilsmisseområdet.
Jeg skulle hilse og sige, at det nok er mange af de samme uenigheder, der er, om, hvordan sådan en lovgivning her skal skrues sammen, som de holdningsforskelle, der også kan være i resten af samfundet.
På den måde afspejles det jo så også i lovgivningen, når det er sådan, at alle partierne ender med at være med.
Det tror jeg er godt.
Så vil jeg sige, at jeg om skilsmisseområdet synes, at det er sådan, at alt for mange børn fortsat kommer i klemme.
Jeg har det som udgangspunkt sådan, at hvad voksne mennesker gør, må voksne mennesker selv ligge og rode med.
Men i det sekund, der er børn involveret, påhviler der resten af samfundet og vores fællesskab et helt andet ansvar.
Og der mener jeg, at den skilsmisselovgivning, vi har haft i Danmark, i alt for høj grad har lagt vægten på, at der var et juridisk forhold mellem moren og faren.
Det, vi gør med den her lovgivning, er at sige, at en skilsmisse ikke primært er en sag imellem en mor og en far, det er faktisk primært en sag for barnet – og det forhold skal vi gribe om, for det er der, fællesskabet skal træde i karakter, det er der, fællesskabet skal gå ind og sige, at her kan der opstå ganske alvorlige problemer for et barn.
Det gør der under alle omstændigheder – for ethvert barn er det, at moren og faren bliver skilt, en sorg – men problemerne kan også vokse sig enormt store, og det mener jeg simpelt hen ikke vi som samfund har blik for, og det mener jeg vi i langt højere grad får blik for nu.
Vi laver med de her lovforslag en trafiklysordning – rød, gul og grøn.
Det er noget af det, der er blevet sagt rigtig meget i forbindelse med forhandlingerne.
Og det er jo simpelt hen i erkendelse af, at skilsmissefamilier er vildt forskellige.
Indtil videre har vi haft en one size fits all-lovgivning, som slet ikke virker, for det gælder jo alt fra forældre, der lever utrolig gode, fælles forældreliv omkring et barn, selv om de er skilt, til mennesker, der ligger i dødelige konflikter med hinanden.
Det kan man ikke håndtere inden for én lovgivnings rammer med samme sæt af regler, og derfor har vi delt det op i tre hovedkategorier: rød, gul og grøn.
Hvis man er grøn, vil det sige, at der er fred og fordragelighed mellem forældrene, at man har et fint fungerende samarbejde med hinanden, og så gælder der et nyt sæt regler.
Der opnår man en række privilegier, som vi ikke har i dag, f.eks. det, at forældre kan få fælles bopæl, altså begge to være bopælsforældre til barnet, ikke bare have fælles forældremyndighed, men træde ind i, at man faktisk er fuldstændig ligestillede som forældre.
Jeg skulle hilse og sige fra nogle af os, der tilhører den grønne kategori, at det vil gøre utrolig mange ting rigtig meget nemmere, at forældrene er ligestillede, og det mener jeg også har en meget stor symbolsk karakter.
Jeg bryder mig ikke om, vi bryder os ikke om, at man kalder nogle for A- og B-forældre.
Det skal faktisk være sådan, at man er ligestillede om det at være forældre, når man er det i virkeligheden.
Vi har et udestående om børnepenge.
Det kan jeg se på lovprogrammet at vi vender tilbage til i februar, men det er ikke et uvæsentligt spørgsmål i den sammenhæng.
Det vender vi tilbage til.
Hvis man er i den gule zone, har man konflikter, som netop er i en mellemkategori, og det vil sige, at der skal man efter vores mening og med den her lovgivning mødes af et system, der ikke består af jurister.
Der vil jeg igen gå tilbage til det her med, at en konflikt mellem to forældre ikke primært er et juridisk spørgsmål mellem to voksne; det er et konfliktforhold for barnet.
Derfor skal vores system også gå til de konflikter på den måde, at det vigtigste sigte med at gå til konflikten er at sørge for, at moren og faren bliver rigtig gode til at samarbejde om det at være forældre for barnet.
Det er det eneste og overordnede formål, der er, med den måde, systemet går til tingene på.
Derfor skal det jo ikke være jurister, der primært kan finde ud af at tage sig af et juridisk forhold mellem forældrene; det skal i stedet for være konfliktmæglere, det skal være børnesagkyndige, psykologer, det skal være socialrådgivere, det skal være en helt anden faggruppe end dem, der har siddet i Statsforvaltningen indtil nu.
Så det er sådan set ikke, fordi Statsforvaltningen har gjort noget forkert, at vi nedlægger Statsforvaltningen, det er, fordi den lovgivning, som vi politisk har vedtaget, og som Statsforvaltningen har stået på, har været fuldstændig forkert.
Det er den, vi går ind og laver om på nu og opretter et Familieretshus og en børneenhed, som skal være omkring familierne.
Så når man rykker ind i den gule zone og altså har konflikter mellem moren og faren, vil man i stedet for at blive mødt af jurister blive mødt af mennesker, der kan hjælpe en til at bilægge de stridigheder, der er, og få et bedre forældreskab for de børn, man har sammen med hinanden.
Det er formodentlig en af de største landvindinger på skilsmisseområdet, siden det blev tilladt at blive skilt fra hinanden.
Det her betyder rigtig meget for børn, hvor forældrene er i konflikt med hinanden.
Man kan i øvrigt som barn selv tage en sag op, så det kan jo godt være, at moren og faren synes, at alt fungerer fantastisk godt, men der er nok også en enkelt eller to af børnene, som siger: Det kan da godt være, at de voksne synes, det fungerer godt, men det synes vi som børn ikke.
Så der bliver en mulighed for selv at tage sagerne op som barn, ligesom kommunerne får en mulighed for at tage sager op, og så ryger vi op i den røde zone.
Der er et stort antal sager, hvor tingene går fuldstændig i hårdknude, og hvor der er en sammenblanding af sociale problemer, misbrugsproblemer og voldsproblematikker, samtidig med at der er gigantiske konflikter mellem moren og faren.
Det kan vi slet ikke håndtere, som systemet er i dag – vi kan slet ikke håndtere det, som tingene er i dag.
Midt i alle de sagsgange står der nogle børn og kigger med store bange øjne, fordi de ikke ved, hvad for nogle rammer de har omkring deres liv, fordi systemet, myndighederne og forældrene ikke kan finde ud af at træffe beslutningerne.
Så det, vi gør med det røde spor, er, at vi går ind og får en helhedsorientering ind.
Vi får igen en meget mere mangfoldig gruppe af medarbejdere ind omkring familierne, vi får et tættere samarbejde mellem de kommunale myndigheder og det nye familieretssystem, og så får vi en dommer for bordenden, der i sidste ende kan træffe beslutning om alt, der vedrører familiens forhold, med det resultat, at sagerne ikke kommer til at ligge og cykle rundt i systemet.
Vi får også med den her lovgivning noget, som jeg mener er rigtig vigtigt, nemlig en børneenhed.
Det er faktisk ministerens forslag – æres den, der æres bør.
Det var den nuværende regering, der kom med det i sit indledende oplæg.
Det er vigtigt at have fokus på, at børnene skal have et sted at komme hen med den sorg, det er at have været i en skilsmissesituation.
Uanset om forældrene er i konflikt eller ej, er det en sorg for børnene.
Der, hvor forældrene er i konflikt, er det ikke bare en stor sorg, der er det noget, der kan være decideret ødelæggende for barnets evner og mulighed for at få de tilknytningsforhold, der skal være i en familie.
Den børneenhed, der ser dagens lys med det her forslag, kan forhåbentlig være med til at få det voksne Danmark til lige at træde i karakter og sige: Vi mener faktisk, at det er fællesskabets opgave at passe på de børn der, hvor forældrene er utilstrækkelige, og det er forældrene, hvis de har konflikter, som går ud over børnene.
Så det er igen et område, hvor jeg mener at vi tager et skridt ind i et nyt årtusinde i forhold til at sige, hvad det er, der er vores primære blik.
Hvad er det, der er det primære med den lovgivning, vi laver som samfund, som stat, som fællesskab?
Det er faktisk at passe på nogle børn der, hvor forældrene misser.
Og der er ikke noget at sige til, at vi misser.
Jeg er selv blevet skilt, så det er ikke for at dømme nogen, men der er bare en periode, særlig oven på en skilsmisse, hvor tingene er utrolig svære for børnene, og hvor det kan være utrolig svært som forældre at være den, der står med opgaven at skulle fortælle barnet om det og ville gøre det på den rigtige måde, at få lagt de der følelser, der kan være kommet enormt meget i klemme i forbindelse med sådan en skilsmisse, til side.
Så vil jeg sige, at der har været rigtig meget ligestillingsdebat om det her, og det er også utvivlsomt sådan, at det at kunne komme til at dele bopælen, betyder, at det ikke længere vil være 90 pct. af bopælsforældrene, der er kvinder.
Det vil betyde, at langt flere mænd kommer ind og bliver ligestillet og kommer i øjenhøjde med forældreskabet som skilte forældre.
Det mener jeg er rigtig godt.
Men jeg vil også gerne have lov til at sige, at det altså er sekundært.
Nu bliver jeg på nettet vel nærmest hver eneste dag svinet til for at være feminist.
Men jeg vil bare sige, at lige præcis når det handler om skilsmisser, skal vi i den offentlige debat huske på, og vi skal huske på det, når vi selv bliver skilt, at der er ét hensyn og kun ét hensyn, og det er, hvordan børnene har det i den skilsmisse, og ikke alt muligt andet, for det må og skal altid være sekundært.
Jeg vil gerne sige tak for et utrolig godt samarbejde med regeringen om de her ting.
Jeg synes, vi er kommet godt i mål.
Det betyder rigtig meget derude, og jeg håber, at den her lov lever op til alle de forventninger, vi har til den.