Peder Hvelplund (EL), 2025-05-20:
Tak for det, formand, og også tak til ministeren for den ældrepolitiske redegørelse her.
Nu er det jo sådan, at når vi fra Enhedslistens side ser på sådan en redegørelse, læser vi den altid med interesse, særlig med de briller på, som gør, at vi ser på, hvordan det her så er med til at mindske uligheden i vores samfund.
For det er sådan set den mest afgørende dagsorden for os, særlig i de tider, vi står i nu, med usikkerhed, og hvor vi kan se, at opstår der ulighed, er der også udemokratiske kræfter, der kan vinde frem.
Der må jeg sige, at der er nogle ting i den ældrepolitiske redegørelse og også aftalen omkring ældreloven, som bekymrer mig.
Nu udspillede der så her lidt tidligere i debatten en ordveksling mellem hr. Hans Christian Schmidt og hr. Per Larsen, hvor der blev sammenlignet mellem ældreplejen og tidligere tiders bilsyn.
Det er nok en sammenligning, jeg ville være lidt forsigtig med at begive mig ud i, men jeg tror godt, at man kan konstatere, at den liberalisering, der er sket af bilsynsmarkedet, også har ført til en meget svingende kvalitet.
Det kan godt ske, at man som bilist har forskellige steder at kunne tage hen og få synet sin bil, men kvaliteten er nok også noget svingende, og det har i hvert fald åbnet for muligheden for, at der også har kunnet opstå svindel, og at nogle decideret har kunnet trække overskud ud, altså har etableret bilsynsvirksomhed primært med det formål at kunne trække et overskud ud.
Det har været mere vigtigt, end at det kunne være noget, der kunne bidrage til, at trafiksikkerheden generet blev forbedret.
Det er også lidt med de briller, jeg synes vi skal se på spørgsmålet om, om der kan ske en privatisering af det her område.
Der kan komme virksomheder eller koncerner ind på området, hvis primære fokus og primære formål ikke er at sikre og yde så god en pleje som overhovedet muligt, men at sikre, at der kan trækkes profit ud, og at der kan tjenes penge på det.
Derfor er det jo også bekymrende at se, at der åbnes for privatisering i stigende grad, også i forbindelse med ældreloven.
Der kan både etableres nye plejefamilietyper, og der er også det, at friplejehjem i stigende grad kan bruges.
Det skal ikke misforstås, for selvejende institutioner er jeg helt med på kan være et udmærket alternativ, men det afgørende er jo, at vi sikrer et tilbud af så høj kvalitet, at der ikke er behov for at skulle skifte eller bruge andre private ydelser.
Jeg tror, at en af de helt store udfordringer, vi står med inden for ældreplejen – ligesom inden for de andre velfærdsområder – er, at vi skal sikre, at vi bruger ressourcerne på dem, der har størst behov.
Det er sådan set det, der gør sig gældende inden for sundhedsområdet.
Det gør sig også gældende inden for ældreplejen.
Når ressourcerne er knappe og vi ved, at der bliver flere ældre, og vi har problemer med at rekruttere og fastholde medarbejdere, så er det afgørende, at de ressourcer, vi så bruger, så også bliver brugt på dem med størst behov.
Derfor er det jo bekymrende, hvis vi oplever en udvikling, hvor man bliver mere og mere afhængig af, at man kan tilkøbe ydelser, fordi den hjælp, man kan få fra det offentlige, ikke er tilstrækkelig.
Det betyder så, at dem, der har råd, eller dem, der har en forsikringsordning, kan få muligheden for at tilkøbe sig pleje eller bruge andre modeller.
Det er sådan set det, der er vores største bekymring i forhold til det med frit valg.
Nu kan jeg jo se, at man gør meget ud af at tale om ældrereformen som en frisættelsesreform, men frit valg er jo i virkeligheden det, at den enkelte ældre får lov til at kunne definere, hvad det er, han eller hun har behov for.
Hvad kan han eller hun bruge den tid, han eller hun får stillet til rådighed som hjælp, til?
Det er mere vigtigt, end hvilket logo der står på den bil, som medarbejderen bruger for at levere plejen.
Det fører mig til den bekymring, der er i forhold til helhedsplejen.
Intentionen i ældreloven om at indføre helhedspleje er vi sådan set i Enhedslisten fuldstændig enige i.
Problemet er jo bare, at hvis ikke der er de tilstrækkelige ressourcer, altså hvis det ikke bliver et reelt valg for personale og borgere, i forhold til hvad tiden skal bruges til, så risikerer vi, at der stadig væk kommer et minuttyranni, altså at det stadig bliver sådan, at den, der kommer for at skulle levere hjælpen, bliver nødt til at være underlagt et indre minuttyranni og se på, hvor meget tid vedkommende har, i forhold til hvad det egentlig er for en hjælp, vedkommende gerne vil kunne levere.