Carl Valentin (SF), 2020-12-17:
Tak for det.
Jeg har jo holdt min ordførertale, men jeg vil også gerne sige noget lidt opsummerende.
Jeg tror desværre, at hvis jeg skal sige noget opsummerende for den her debat, er det, at jeg synes, den har været lidt deprimerende, og at viljen til at hjælpe de her børn er meget, meget lille.
Derudover har der været flere ret nederdrægtige påstande i debatten om, at vi blot fremsætter det her forslag for at flashe nogle bestemte holdninger, og der bliver lidt sagt, at det handler om, at det ligesom er de politisk korrekte holdninger at have.
Jeg synes egentlig, det er lidt sjovt at betragte den her situation, hvor det i virkeligheden er blevet lidt omvendt.
Det er, som om det politisk korrekte i dag – det er i hvert fald det, der er et bredt flertal for – er ikke at ville hjælpe i den her situation, hvor dem, der er politisk ukorrekte, sådan set er os, der siger fra i den her situation og ønsker at tage imod de her børn.
Jeg synes også, det er mærkværdigt, at man ikke kan anerkende, at man godt kan gøre begge dele på samme tid, altså at man både kan kæmpe imod det dysfunktionelle asylsystem, vi har, kæmpe for at få ændret det, og samtidig reagere på den her meget akutte situation.
Der er jo ingen tvivl om, at situationen ikke er optimal, og at den er en konsekvens af et dysfunktionelt asylsystem, men vi bliver jo også nødt til at reagere på den virkelighed, der trods alt er.
Men for at det hele ikke bliver alt for deprimerende, vil jeg også gerne nævne noget, som giver mig rigtig meget håb, og det er de mange organisationer og de mange aktivister, som har engageret sig i den her sag. Derfor vil jeg sådan set også bare lige bruge lejligheden til at sige tak til jer.
Mange har sendt mig mails de seneste dage og opfordret mig til at støtte det her beslutningsforslag, som jeg selv har fremsat, og det har jeg forsøgt at få svaret tilbage til de mange mennesker.
Tak til jer, der kæmper den her kamp, tak til jer, der også helt konkret hjælper de mennesker, som er i nød, og tak til jer, der presser på for nogle andre politiske beslutninger.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige, at jeg efter fru Pernille Vermunds bemærkning om, at det nærmest var sådan uetisk at hjælpe de her børn, fordi der var andre steder, man kunne hjælpe mere, sad og funderede lidt over det bagefter.
Altså, kan man i virkeligheden bruge vores penge bedre på en anden måde for at hjælpe flest mulige mennesker?
Det synes jeg er et meget fair spørgsmål at stille, men det kan man også stille i mange andre situationer.
Man kan også stille det, når vi f.eks. herindefra giver penge til kræftbehandling.
Der kunne man stille spørgsmålet og sige: Når vi bruger millioner af kroner på en enkelt persons kræftbehandling, kunne vi så hjælpe nogle mennesker, der sulter, og mange flere menneske i stedet for?
Og når vi nu bruger penge på gratis psykologhjælp, som jeg eksempelvis har kæmpet meget for, kunne vi så hjælpe flere i stedet for?
Kunne vi egentlig hjælpe flere, hvis vi hjalp nogle andre mennesker i verden med nogle andre ting?
Jeg tror egentlig generelt, at det er nogle gode spørgsmål at stille os selv herinde, altså om vi gør det mest etiske.
Jeg mener sådan set, at vi i den konkrete sag her vil hjælpe nogle mennesker, som måske er nogle af de allermest udsatte i verden.
Derfor synes jeg også, at det fuldt kan retfærdiggøres som et etisk forslag, som vil gøre stor gavn for de mennesker, det handler om.
Jeg ville ønske, at det havde politisk opbakning.
Tak til jer, der fortsætter med at kæmpe for sagen, og tak for ordet.