Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Først tak til udenrigsministeren for en udmærket redegørelse.
Det er faktisk kun få gange i landets efterkrigshistorie, at dette tema har forårsaget splittelse og udløst parlamentarisk drama.
Det er fodnoteperioden i 1980'erne og deltagelsen i Irakkrigen, som udgør de mest signifikante undtagelser.
Således er det altså normen, at vi hen over midten finder hinanden, hvilket jeg også sporer bliver tilfældet i forbindelse med endnu et forsvarsforlig, som denne gang kommer til at række hele 6 år frem.
Jeg vil ikke her gå ind i de diskussioner, som vi sidder og sysler med i forligskredsen, men bare sige, at det er Dansk Folkepartis opfattelse, at vores forsvar skal være så generelt og smidigt som overhovedet muligt, idet det ikke er nogen mennesker forundt ædrueligt at kunne spå om, hvilket sikkerhedspolitisk scenarie Danmark står ved i år 2023.
Vi aner ikke engang, hvordan det ser ud om 6 måneder.
Det helt afgørende for DF er, at vi ikke laver hovsalovgivning på forsvarsområdet på baggrund af situationen, som den er lige nu, men at vi gearer forsvaret til at kunne løse de udfordringer, som ingen mors sjæl havde forestillet sig her ved juletid i 2017.
For os at se er den helt store sikkerhedspolitiske udfordring lige nu to sager.
Den første er den islamiske terror.
Det er ikke en situation, som ophører, selv om Islamisk Stat nu har mistet sit geografiske område.
Vi må forudse årtiers kamp mod disse vanvittige.
Den anden store udfordring er migrationen.
Millioner af mennesker fra den tredje verden har her og nu sat kurs mod Europa, og her nytter det ikke at tro, at ulandshjælp vil kunne være den faktor, der får millionerne til at blive hjemme.
Så taler vi i hvert fald om et 100-års- eller 200-årsprojekt, og til den tid vil det være forbi med den europæiske kultur.
Vi har en grundfæstet tillid til den måde, som de to ministre forvalter deres embeder på.
Det er meget vigtigt for mig overordnet at slå dette fast, inden jeg tager fat på de områder, hvor der af og til kan være uenighed.
Det er først og fremmest omkring Rusland.
Vi ser som regeringen med stor alvor på Ruslands truende udtalelser, den militære opbygning og øvelsesaktiviteter i Østersøen.
Det glæder mig, at udenrigsministeren i sin redegørelse slår fast, at svaret er såvel dialog som en fast hånd.
Vi er enige med ministeren i, at Rusland ikke udgør nogen militær trussel i forhold til NATO-lande, herunder ikkemedlemslandene Sverige og Finland, men at Rusland med sin for tiden meget irriterende og helt unødvendige måde at agere på nok vil kunne skabe usikkerhed for de nærtliggende lande, som ikke er begunstiget af et NATO-medlemskab.
Sammen med EU-landene er Danmark en del af sanktionspolitikken – en fremgangsmåde, som Dansk Folkeparti af princip ikke er tilhænger af.
Cuba blev sanktioneret i næsten 60 år, og mig bekendt ligger der stadig væk et kommunistisk diktatur der.
Iran blev det i 35 år, og der ligger stadig et islamistisk diktatur.
Vi kan efter min opfattelse sanktionere Rusland alt det, vi vil, men det vil formodentlig stadig væk ligge der såvel om 50 som om 100 år.
Det er nok ikke med Putin ved roret, men meget tænkeligt med en eller flere, der ligner ham til forveksling.
Så generelt fra vores side om sanktioner: Nej tak.
Sanktioner er alene et slag i ansigtet på vores eget erhvervsliv og eksport.
Der har i forhold til Rusland anslået været et dansk eksporttab på ca. 5 mia. kr. om året – mestendels på fødevareområdet – og russerne får altså stadig væk mad på bordet.
Danmarks status som en krigsførende nation er selvfølgelig ikke ny.
I løbet af Danmarks seneste 1.000 års historie har vi været i krig eller krigslignende tilstand i 300 år, heraf mest med vores yndlingsfjender svenskerne og tyskerne.
Men det nye er, at vores soldater og deres kampe nu foregår tusindvis af kilometer væk fra vores lands grænser, og at vi ikke er der for at forsvare vores fædreland eller for at vinde krigen, men er der af alle mulige andre årsager – for at skabe fred, for menneskerettigheder, for demokrati.
Og det lyder smukt, men spørgsmålet er, om det er en retning, vi skal blive ved med at gå i.
Vi ser de ofre, som vores unge soldater yder; de savn, som ægtefæller og børn lider under; de enorme økonomiske omkostninger, der er forbundet med vores krigsdeltagelse tusindvis af kilometer væk – ofte i stammekrige eller religiøse opgør, som på ingen måde vedrører os, og hvor det kan være vanskeligt, for ikke at sige umuligt, at vurdere, om vi egentlig er på den rigtige side.
Er det en retning, vi ønsker at fortsætte i?
Se nu til Afghanistan.
Efter den 11. september var vi med, vi sendte kampfly, kampvogne og 1.000 soldater
af sted, og med god grund.
Men soldaterne skulle komme til at blive derude i 14 år, og da dagsordenen for vores intervention allerede efter et års tid blev ændret til noget ganske andet, var det, at det gik galt.
Nu var det ikke et spørgsmål om, at al-Qaeda eller Taleban skulle have bank; nu drejede det sig om at bruge al vores energi og alle vores kræfter på at indføre demokrati og menneskerettigheder i Afghanistan.
Det er selvfølgelig en ganske umulig opgave.
Og hvorfor det?
Jo, alene af den grund, at et stort flertal af afghanerne foragter demokrati og griner ad ordet menneskerettigheder.
Men hvorfor skulle det tage fra 2001 til 2017, før man kunne erkende, at det var vel ikke nødvendigt?
Nu ender det givetvis i Afghanistan, som man kunne forudse allerede i 2001, nemlig med at Taleban stille og roligt igen overtager magten i landet.
Og problemet er, at den organisation er så populær, som den er i landet.
Derfor vil man få magten igen.
Man står klar til at marchere ind i kontorerne i Kabul, og problemet for os lige nu og her er, at vi ikke forstår afghanerne.
Det gjorde Storbritannien heller ikke i sin tid eller Sovjetunionen for den sags skyld.
Så når den sidste vestlige soldat nu snart forhåbentlig forlader Afghanistan, og vi nøjes med i ny og næ at sende nogle store bomber af sted mod terroristlejre, bør vi spørge os selv, om vi vandt eller vi tabte, eller om det endte uafgjort.
For er det overhovedet længere tilladt at gå i krig med det formål at vinde krigen?
Jeg har svært ved at forestille mig stolte sejrsmarcher ned igennem Strøget.
Det må jeg tilstå.
Sådan noget gør vi ikke i Vesten, for det kunne let gøre vores fjender vrede.
Og vi vil ikke gøre vores fjender vrede.
Vi kan på den anden side heller ikke tilstå, at vi tabte.
Nej, så hellere gå lidt stille med det hele og få sådan en slags uafgjort.
Citat: Det gælder ikke om at vinde krigen, det gælder om at vinde freden.
Sådan lyder mantraet hele tiden fra de vestlige magter, som er kommer til kort i flere krige efterhånden, i f.eks. Afghanistan, Irak og Libyen.
De glemmer så at fortælle, at vi hverken har vundet det ene eller det andet.
Det er muligt, jeg lyder meget gammeldags, hvilket jeg i øvrigt også er, men jeg vil meget gerne, at vi vinder de krige, vi deltager i.
Jeg vil meget gerne, at vores mål med at gå i krig fremover er at besejre fjenden og vinde krigen.
Og så bør vi, vil jeg sige til udenrigsministeren, i øvrigt lade folkeslagene være i fred til at styre deres land på den måde, de finder bedst – gerne med sharialov for min skyld.
Jeg er ligeglad.
Dem om det.
Ethvert folk har de tyranner, de fortjener.
Vi ville jo ikke kunne lide, at der kom en militærmagt udefra for at diktere, lige så lidt som andre folkeslag vil bryde sig om, at vi kommer farende.
Jeg tror, vi må tænke sådan igen, og jeg siger bevidst igen, for
sådan var jo Danmarks udenrigs- og sikkerhedspolitik for ikke så lang tid siden, hvor det ikke var en del af vores militære opgave at løse andre landes interne problemer ved at drive demokratimission.
Det er for os i Dansk Folkeparti meget vigtigt at få taget fat på præcis denne debat, denne diskussion.
Og jeg takker for ordet.