Kristian Thulesen Dahl (DF), 2020-06-02:
Jeg vil allerførst sige tak for en god debat, synes jeg.
Meget af debatten har fokuseret på spørgsmålet om realismen i, at et nyt modtagecenter skal placeres uden for EU og skal gøre op med muligheden for, at man spontant kan søge asyl i Danmark, ud fra devisen om, at hvis man har et sådant modtagecenter, vil de mennesker, der kommer til Danmark for at søge om asyl, blive ekspederet videre til modtagecenteret og få behandlet deres sag der.
Den afledte effekt, det måske kan have – som jeg tror hr. Stoklund var inde på – er, at der så er færre, der overhovedet kommer i første omgang, hvis man ved, at man kommer til sådan et modtagecenter.
Jeg synes, at debatten har illustreret, at de fleste partier egentlig synes, at det kunne være helt fint, hvis vi lige kunne få det op at stå i en fart, så vi kan få løst situationen og det helt uholdbare i, at man spontant kan søge asyl her i Danmark langt væk fra der, hvor folk jo i virkeligheden kommer fra.
Men jeg tror også, at det står klart efter debatten her i dag, at regeringen ikke har kunnet fremlægge nogen dokumentation for, at det er lige i støbeskeen.
Tværtimod lugter det lidt af, at det her er et langsigtet projekt, som jeg også tror hr. Henrik Dahl var inde på i indledningen til sit glimrende ordførerindlæg heroppefra for et øjeblik siden.
Jeg kom sådan til at tænke på den artikel, jeg tror, den var fra den 21. januar, hvor der var en journalist, der havde spurgt udlændinge- og integrationsministeren, hvornår det her kommer op at stå, og om realismen i det osv. osv.
– det er jo den artikel, vi har henvist til nogle gange, hvor udlændinge- og integrationsministeren bliver taget lidt til indtægt for, at det nok har lange udsigter.
Men der siger udlændinge- og integrationsministeren bl.a.: Rolig nu, vi har kun siddet i et halvt år.
Altså, han trækker ligesom kortet med, at regeringen jo kun har siddet i et halvt år.
I dag kunne man have trukket kortet, at nu har man siddet i næsten et år, og vi er ikke kommet et skridt nærmere.
Derfor bliver man jo nødt til at se på, at der – indtil det her bliver til noget i den virkelige verden eller vi får set, at det alene er et fatamorgana, man har sat foran den danske befolkning – jo skal ske noget andet.
Her begynder vandene jo så at dele sig herinde i Folketinget, for vi er jo nogle, der siger: Jamen så må man jo gøre op med muligheden for, at man kan vandre igennem måske 6-7 sikre lande for at nå frem til Danmarks grænse og så trække asylkortet.
Og det vil regeringen og dens flertal jo ikke høre tale om, for her trækker man jo så konventionskortet eller Dublinforordningskortet osv. og siger, at Danmark er forpligtet til leve op til alle de her rettigheder og dermed så behandle folks asylansøgning i Danmark, uanset at det for nogle af regeringens støttepartier endda går så langt, at hvis der skulle komme fem gange så mange som i efteråret 2015, jamen så må man bare gå i gang med arbejdet.
Og hvis vi siger, at der kom et par og tyve tusind i efteråret 2015, så er det jo over 100.000 mennesker, man så skulle gå i gang med at asylbehandle her i Danmark.
Altså, så kan man godt sige, at det ikke lige er noget, der sker i morgen, ser det ud til, men sagen er, at med det pres, som jeg var inde på allerede i min motivation for forespørgslen, er det jo et scenarie, der godt kan blive virkelighed.
Derfor er det så nødvendigt, at vi siger, at der skal findes en anden løsning.
Hvis man er enig med hr. Henrik Dahl i, at det er noget fundamentalt, vi er ude i her, det er et fundamentalt spørgsmål om, hvad det er for et land og lande omkring os, vi ønsker at efterlade til de kommende generationer, så skal man gøre op med sig selv, om man er villig til at gøre det, der er nødvendigt for at sikre det, eller om man i virkeligheden i praksis kommer til at lade stå til.
Det er klart – hvad sætter man sig i bevægelse for?
Det er jo håbet om, at man får varigt ophold i et land som Danmark.
Det er jo det, der gør, at man vil begive sig ud på en risikofyldt færd, f.eks. hen over et hav, for at prøve lykken.
Og der vil dermed også være færre, der lider døden undervejs, og derfor kan det jo i virkeligheden også være det reelle svar på, hvordan vi hjælper flere mennesker i nød.