Rasmus Nordqvist (ALT), 2019-01-29:
I de senere år har klimadagsordenen vundet frem, man kan sige, at klima er blevet totalt mainstream, og det er jo godt for business, for så er det, at vi alle sammen er optaget af det.
Voldsomme vejrfænomener overalt på kloden har været en øjenåbner og givet oplevelsen af, hvad klimakrisen betyder med hedebølger, oversvømmelser, skovbrande osv.
Det er det nye normale, som vi skal forholde os til.
Men desværre er det sådan, at når noget bliver mainstream, bliver det også tit lidt tomt, og derfor har vi hørt flere og flere flotte ord og taler om klimaet, men desværre ikke noget om den helt nødvendige politiske handling, der skal til.
Og det står lidt i kontrast til det, man ser ude på gaderne, ikke bare i København, men i hele verden, hvor skolebørn går på gaden; det har været fantastisk uge efter uge at se billederne fra Bruxelles.
Vi har klimapåmindelsen, der står herude foran Christiansborg hver torsdag morgen for at minde os alle sammen om, at al politik er klimapolitik.
Og så har vi det borgerforslag, som andre før mig talte om, og da jeg rejste mig fra min stol var det lige over 47.000 borgere, der havde skrevet under på, vi skal have en klimalov – det er meget konkrete forslag, der ligger, og det er jo fantastisk.
Men også de forslag er forslag, der skal følges op af handling, helt konkret handling, som ikke bare er flotte ord, som ikke bare er hensigter, men som faktisk er ønsker om, at vi gør den nødvendige forandring i vores samfund.
Det samme kan man sige om FN's klimapanels rapport fra efteråret.
Jeg får nogle gange at vide, at jeg skal holde op med at komme med dommedagsscenarier, men jeg må ærlig talt sige, at dommedagsscenarierne jo netop kommer af mangel på handling, mens håbet kommer gennem handlingen.
Da jeg læste regeringens klimapolitiske redegørelse blev jeg glad, fordi ministeren jo anerkender klimapanelets 1,5-gradersrapport; jeg synes, det er gengivet meget troværdigt, særlig pointen omkring, at en begrænsning af den globale temperaturstigning til 1,5 grader vil kræve meget, meget hurtig og omfattende systemomstilling i løbet af meget kort tid, og det er inden for alle samfundssektorer.
Men det skal jo også have konsekvenser, når man konstaterer det i en rapport.
Det er helt rigtigt.
Jamen hvad er så konsekvensen af det?
Og det er bare den, vi mangler at se.
I sidste uge havde Alternativet inviteret til et alternativt klimaparlament nede i Fællessalen.
Der var en fyldt Fællessal, og vi havde givet dem i salen en opgave – vi havde sådan set konkurrenceudsat det herindefra – og de blev bedt om at lave en vedtagelsestekst.
De var anført af seks ordførere, der ikke repræsenterede partier, men forskellige områder inden for klimaområdet, som vi mente der skulle tales for.
Det var Jesper Theilgaard, som repræsenterede de sårbare østater; det var Tor Nørretranders, der repræsenterede generationen uden stemme endnu; det var Frederik Roland fra Den Grønne Studenterbevægelse, der repræsenterer ungdommen; det var forfatteren Charlotte Weitze, der talte på vegne af danskere, der vil leve klimavenligt; det var Lea Korsgaard, der repræsenterede den kritiske offentlighed, og det var Knud Romer, der skulle repræsentere det klimabekymrede danske flertal.
Fuldstændig, som når vi sidder herinde og forhandler vores forslag til vedtagelse: Hvad er lige den pointe, vi vil have ind?
Det er rigtig let at sige en masse ord, der skal med, men meget svært at fjerne ord.
Jeg synes faktisk, at det var inspirerende at have dem til at sidde og gøre det, for når jeg ser på, hvad der sker klimapolitisk lige nu fra regeringens og fra Folketingets side, synes jeg ikke, det er godt nok.
Og derfor er sådan et opråb som det, vi nogle gange får af skolebørnene, det, vi får torsdag morgen, og det, som vi prøvede at få igennem det her, noget, vi har brug for, for vi har brug for at åbne øjnene og lige tænke os om, om vi gør det godt nok.