Ole Birk Olesen (LA), 2019-04-24:
Tak for det.
Vi skal nu behandle et beslutningsforslag fra Socialistisk Folkeparti.
SF foreslår, at finansieringen af nye almene boliger altid skal ske med 30-årige fastforrentede realkreditlån, som aktuelt har en meget lav rente.
Den statslige støtte, som spares ved det, skal ifølge forslaget dels bruges til at nedsætte beboerbetalingen, dels bruges til at øge nybyggeriet.
Der er dog en række problemer ved SF's beslutningsforslag: Renten er som bekendt svær at forudsige.
Vi befinder os på nuværende tidspunkt i et yderpunkt, hvor renten er usædvanlig lav.
Det forventes ikke at være gældende om 10 eller 20 år.
Derfor vil det være yderst risikabelt at sætte beboerbetalingen efter det aktuelle lave niveau.
Samtidig vil det også være uhensigtsmæssigt for staten at låse sig fast på 30-årige fastforrentede lån, da dette i stort omfang vil begrænse statens fleksibilitet.
Endelig er der ingen garanti for, at forslaget vil føre til mere nybyggeri.
SF's forslag er altså alt i alt på koalitionskurs med en gennem mange år velfungerende finansierings- og støttemodel for det almene nybyggeri.
Den grundlæggende pointe med den eksisterende finansieringsmodel er at sikre stabilitet og forudsigelighed i huslejen.
Det sker ved at lade beboerbetalingen være fast og stige i takt med inflationen.
Ydelsen på realkreditlånet påvirkes naturligvis af renten, også af renten på et fastforrentet lån.
For at få enderne til at mødes, er den statslige støtte derfor indrettet, så den dækker forskellen mellem låneydelsen og beboerbetalingen.
Siden 2004 har staten således betalt mere end 30 mia. kr. i ydelsesstøtte til den almene boligsektor.
Staten bærer på den måde hele renterisikoen.
Med beslutningsforslaget vil lejerne få gevinsten, mens renterisikoen fortsat bæres af staten.
Dette vil indebære øgede statslige udgifter til ydelsesstøtte som følge af en nedsat beboerbetaling, altså merudgifter, som ikke kan finansieres med et ændret renteskøn.
Ved at kræve anvendelse af en bestemt lånetype ophæver beslutningsforslaget samtidig den fleksibilitet, som staten har, og som er indbygget i den nuværende model.
Her kan lånetypen løbende tilpasses f.eks. ændrede kapitalmarkedsforhold.
Det er desuden en grundpille i den eksisterende decentrale model for nybyggeri af almene boliger, at det er kommunerne, som bestemmer omfanget af tilsagn om nybyggeri ud fra en vurdering af det lokale behov.
Det kunne godt virke, som om SF ønsker sig tilbage til en svunden tid, hvor staten udmeldte kvoter for det årlige byggeomfang.
Denne model blev afskaffet i 1994.
Den nuværende regering er – på linje med tidligere regeringer i de seneste 25 år – af den opfattelse, at hvis man fra centralt hold ønsker at påvirke kommunernes tilsagn om støtte til nye almene boliger, sker det bedst via økonomiske incitamenter, ikke via kvoter.
Lad mig samtidig understrege, at vi har fokuseret på at sikre billigere almene boliger, eksempelvis ved den seneste aftale med KL fra 2018 om at grundkapitalen for almene boliger fastholdes på 10 pct. i 2019 og 2020 og desuden differentieres efter boligens størrelse.
Til afslutning vil jeg også godt nævne, at der i forbindelse med parallelsamfundsaftalen er igangsat en analyse af styringen af nybyggeriet af almene boliger.
Formålet er at afdække, om der er behov for nye redskaber til styringen.
Med i aftalen på dette punkt er bl.a. SF.
Når analysen er færdiggjort, vil det være muligt at drøfte justeringer i forhold til nybyggeriet.
Under alle omstændigheder anviser B 129 ikke en farbar og nødvendig vej til billigere almene boliger.
Regeringen kan på den baggrund ikke støtte beslutningsforslaget.