Pernille Skipper (EL), 2021-05-19:
Tak for ordet, og også tak til de foregående talere, og ikke mindst tak til alle dem, som har stillet, og som har skrevet under på borgerforslaget, som vi behandler i dag.
Jeg synes jo, det er et af de eksempler på, at borgerforslag, selv om det var en kritiseret størrelse, da det blev vedtaget og indført, kan have en rigtig positiv effekt.
Og selv om det her borgerforslag ikke ender med at blive vedtaget i Folketingssalen, har det jo faktisk haft en rigtig, rigtig stor betydning, for der er blevet lyttet, og det har været et talerør både for de mange mennesker, som har børn i deres familie tæt på sig, som har været igennem et kræftforløb, og for alle dem, som har ønsket at bakke dem op.
Det synes jeg er rigtig vigtigt.
Det er jo vigtigt, at børnekræftbehandling på den ene side er så decentral som overhovedet muligt og så specialiseret som overhovedet muligt.
Og flere ordførere har været igennem, hvordan de ting kan kollidere med hinanden.
Der er ikke nogen tvivl om, at der i forvejen rykkes så rigeligt rundt på familier, som har børnekræft tæt inde på livet, og som flytter frem og tilbage mellem hospital og hjem og mellem forskellige afdelinger rundtomkring i landet.
Det sker i forvejen.
Det har alle mulige både praktiske, økonomiske og sociale konsekvenser.
Det har konsekvenser for familiens sammenhold, for arbejdsliv, og for det rum og den tid, der er til søskende.
Det har rigtig, rigtig store konsekvenser for at kunne holde kontakt til vennerne i skolen.
Da jeg var barn, havde jeg selv en meget, meget nær veninde, en barndomsveninde, som fik leukæmi, og selv om vi boede i Aalborg og hun kunne få behandling der, var det virkelig svært for hende at holde kontakten til sine venner, som var mellem 10-12 år, mens det stod på.
Derfor er det klart, at når der begynder at opstå snakke blandt nogle fagpersoner, som sidder og kigger med måske sådan et meget snævert fagligt syn på børnekræftområdet, som ser på, om man kan centralisere mere og skabe endnu mere afstand, så skaber det en helt enorm utryghed.
Og det kan jeg virkelig, virkelig godt forstå.
Derfor kan jeg også virkelig godt forstå, at der var så mange, som både handlede ved at stille et borgerforslag, og som også skrev under på det for at støtte op.
Det, jeg til gengæld er rigtig, rigtig glad for, er, at der også er blevet lyttet hos Sundhedsstyrelsen, og at vi nu har et helt andet udgangspunkt for den diskussion, der er.
For det er vigtigt, at vi har den mest specialiserede indsats overhovedet for at sikre den bedste sundhedsfaglige hjælp til børnene, men vi bliver også nødt til at sikre, at der er taget hånd om alle de ting, som er ved siden af det snævert medicinske, og at man kan være så tæt på sit hjem som overhovedet muligt.
Det skal også være en del af den samlede faglige vurdering.
Så kan man i forhold til det her borgerforslag have diskussioner om, at hvis Sundhedsstyrelsen nu ikke havde ændret tilgang og alt muligt andet, skulle man så have pålagt det?
Jeg tror, det er rigtig vigtigt, at vi har et armslængdeprincip i sådan nogle situationer her.
Jeg ville nødig – nødig – se politikere i valgkampe sidde og rykke rundt på afdelinger på hospitaler i stemmeøjemed.
Det tror jeg kan ende rigtig grimt.
Derfor er det jo den bedst mulige løsning at sikre sig nu, at vi har et helt andet udgangspunkt.
Så tak for al jeres arbejde til jer, der har stillet og skrevet under på borgerforslaget.