Rosa Lund (EL), 2021-05-25:
Tak for det.
Først og fremmest tak til Dansk Folkeparti for at indkalde til den her ærlige debat, så vi kan have en debat om det, det egentlig handler om, i stedet for de her beslutningsforslag, som tit kommer fra Dansk Folkeparti, og som man godt ved ikke kan lade sig gøre på grund af konventionerne.
Så synes jeg, det er mere på sin plads, at vi har en ærlig debat om konventionerne.
Jeg kunne jo egentlig gøre det meget kort og sige, at Enhedslisten godt kan lide konventionerne, at Enhedslisten godt kan lide Menneskerettighedsdomstolen, og at Enhedslisten synes, at vi står på skuldrene af konventionerne.
Under det danske formandskab for Europarådet i 2018 lykkedes det den daværende danske regering at få vedtaget den såkaldte Københavnererklæring.
Det skete efter mange måneders dansk lobbyarbejde, der havde til formål at få Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol til at blande sig mindre i den stramme danske udlændingepolitik.
Nu blev Københavnererklæringen heldigvis ikke helt så vidtgående som det første danske udkast, men i dag, 3 år senere, er der vist almindelig enighed blandt dem, der følger Den Europæiske Menneskerettighedsdomstols praksis, om, at erklæringen fik domstolen til at trække følehornene til sig og udvise større tilbageholdenhed med at blande sig.
Da det stod klart, at Københavnererklæringen kunne vedtages, konstaterede den daværende danske justitsminister hr. Søren Pape Poulsen over for Ritzau, og nu citerer jeg: »Ansvaret for at overholde menneskerettighederne er hos de enkelte lande.
Vi behøver ikke en second opinion fra Strasbourg.«
Enhedslisten er helt, helt uenig i den tidligere justitsministers synspunkt.
Når vi har en menneskerettighedskonvention og en Menneskerettighedsdomstol, er det netop udtryk for, at det ikke er godt nok at overlade ansvaret for at overholde menneskerettighederne til de enkelte lande.
Rusland, Ungarn og Tyrkiet er alle lande, som har tilsluttet sig Europarådet og Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, men det er nok svært at argumentere for, at vi bare skal overlade ansvaret for at overholde menneskerettighederne i de tre lande til Putin, Orbán og Erdogan.
Det har jeg i hvert fald ikke tillid til.
I Danmark er menneskerettighedskrænkelserne heldigvis ikke så omfattende som i de førnævnte lande, men også vi har brug for en second opinion fra Strasbourg, for ellers er vi, mener jeg, ilde stedt.
Hvis det ikke havde været for Menneskerettighedsdomstolens dom i 1989, kunne vi i dag have haft en praksis, hvor den samme dommer, der mere end 30 gange har varetægtsfængslet en anklaget, oveni skulle være dommer ved domsforhandlingen.
Menneskerettighedsdomstolen slog fast i 1989, at en sådan dommer ville være inhabil.
Det er bare ét eksempel.
Et andet eksempel: Hvis det ikke havde været for Menneskerettighedsdomstolens dom i Jersildsagen i 1994, kunne vi i dag have haft et medielandskab, hvor aviser, webmedier, radio og tv holdt sig tilbage fra at gengive ekstremistiske synspunkter og dermed fortiede dem.
Menneskerettighedsdomstolen slog fast, at man ikke kan straffe budbringeren, altså journalisten, for at rapportere yderliggående synspunkter.
Det er jo alle sammen sager fra det forrige årtusind, vil nogle så indvende, og de vil sige, at vi da i dag ikke har brug for den her second opinon fra Strasbourg, som hr. Søren Pape Poulsen har sagt.
I dag har vi jo orden i menneskerettighederne i Danmark – eller har vi?
Forrige sommer slap vi heldigvis, vil jeg sige på vegne af Enhedslisten, af med en regering, der gjorde det til sit erklærede mål at gå til kanten af Danmarks internationale konventioner og udfordre konventionerne, og som var villig til at løbe procesrisiko, når der skulle laves stramninger på udlændingeområdet.
I dag har vi så, heldigvis vil jeg sige, en regering, der har lovet, at den til enhver tid vil respektere de internationale konventioner, som det også står i forståelsespapiret.
Men vi har desværre, må jeg sige, en regering, som fører den gamle regerings udlændingepolitik og dermed balancerer lige på kanten, når man eksempelvis udviser syriske flygtninge til død og ødelæggelse hos den diktator, de er flygtet fra, og når man skal bruge et halvt år – nej, faktisk 2 år – på at diskutere, om man skal overholde sine forpligtelser over for danske statsborgere, som sidder i fangelejre i det nordøstlige Syrien.
Der har regeringen heldigvis ændret holdning en lille smule, og jeg tror på, at vi kan rykke regeringen til at tage alle børn og kvinder hjem.
I hvert fald kan Enhedslisten støtte den vedtagelsestekst, som fru Karina Lorentzen læste op.