Pernille Skipper (EL), 2017-03-29:
Jeg vil gerne starte med at rose nogle elementer i ministerens redegørelse, som jeg synes er ideologisk rigtig, rigtig vigtige, og som ikke er det der meget konkrete, som vi nok skal komme til, men er noget grundlæggende, som det er ret tilfredsstillende at vide at vi er enige om.
Det ene er, at vi er kommet langt, men ikke er nået i mål.
Det er virkelig vigtigt, at vi er enige om det, især det sidste, altså at vi ikke er i mål.
Der står også, at der skal gøres noget, hvis vi skal i mål.
Vi kan ikke bare sætte os ned og vente på ligestilling.
Det er også ideologisk rigtig vigtigt, at vi er enige om det.
Så står der også, at det handler om lige muligheder til alle, underforstået, antager jeg, ikke bare lige rettigheder, men at der kan være en mangel på ligestilling i vores muligheder, selv om vi på papiret har lige rettigheder.
Det er tre vigtige elementer, som regeringen har med i sin ligestillingsredegørelse, for vi har ikke ligestilling i Danmark.
Det går faktisk fremad med ligelønnen, men det går bare så umådelig langsomt, at der vil gå mere end 100 år, før vi opnår ligeløn, hvis vi ikke aktivt gør noget ved det.
Det er vist kun omkring 7-8 pct. af den samlede barselsorlov, hvilket ikke kun betyder, at der er en masse mænd, der får en dårligere og ringere tilknytning til deres børn, end de ellers kunne få, men det smitter også af på mændenes chance for at få forældremyndigheden, når der er tvister om den.
Det smitter også af på vores kønsstereotype roller i hjemmet og på lønforskellene mellem mænd og kvinder.
Det er jo også stadig sådan, at det koster ca. 10 pct. på livsindkomsten, dvs. både løn, pensioner og det hele, for en kvinde at få et barn.
Og det er pr. barn!
Det er altså en virkelig dyr fornøjelse for kvinderne, når man gør det op i kroner og øre.
Samtidig betyder sådan noget som familieforhold og ærlig talt også, hvem det er, der tager opvasken derhjemme, noget for kvinders muligheder for at avancere i erhvervslivet og for den helt enorme skævhed, der stadig væk er i det danske erhvervs top.
Altså både blandt bestyrelsesmedlemmer, som ofte er det, vi diskuterer, men sådan set også mellem toplederne og mellemlederne er der en rigtig stor skævvridning.
For det er bare nemmere at få sådan en hæsblæsende karriere til at harmonere med de forventninger og det ansvar, som samfundet og omverdenen tillægger en sådan klassisk manderolle, end med den klassiske kvinderolle.
Og så kan jeg egentlig godt forstå, at der er mange kvinder, der bliver provokeret, når de får at vide, at de skal tælle deres æg, for dybest set er de nok lidt mere optaget af at tælle, hvad de får i løn og pension.
Det er sådan de arbejdsmarkedsmæssige udfordringer.
En stor del af ligestillingskampen – det er der heldigvis også mange andre ordførere der har nævnt, og det er også nævnt i regeringens redegørelse på mange forskellige måder – er overordnet det, man kan kategorisere som retten til egen krop.
Det gælder også uden for Danmarks grænser, og jeg har lagt mærke til, at ministeren er meget aktiv med hensyn til kvinder og pigers seksuelle og reproduktive sundhed og rettigheder, dvs. retten til abort og seksualundervisning og prævention.
Så er det spørgsmålet, om digitale seksuelle krænkelser af unge, især af unge piger og unge kvinder, er et udtryk ikke bare for, at der er noget galt i vores retssystem og vores politi, men også for, at der er kulturelle problemer.
Det er jo grundlæggende et problem ved den danske kultur, at der findes mennesker, der kan retfærdiggøre, at de på den måde krænker et andet menneskes køn, seksualitet, privatliv, ret til at bestemme over egen krop, fordi man har tilladt sig at have en seksualitet og dele et billede, uden at det så nødvendigvis skulle betyde, at hele verden skulle se det.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi også italesætter det, specielt fordi det der med ligestilling er noget, som vi tit helliger os enormt meget og italesætter som en særlig dansk værdi, men altså også fordi det er noget, som vi stadig væk har som et særligt dansk problem i forhold til den danske kultur.
Så kan vi godt skrive under i integrationskontrakter og alt muligt andet på, at Danmark har ligestilling, men jeg vil vove den påstand, at når det stadig væk sker for piger og kvinder, at de bliver udstillet på den måde og bliver systematisk mobbet, gjort tilnærmelser til af fremmede mænd på den baggrund, jamen så er det lige meget, hvad man skriver under på, så er det ikke virkelighed.
Hverdagssexisme, seksuel chikane på arbejdspladser, er også stadig væk noget, man oplever – både sådan noget lummer humor, men også det at blive taget på i en helt almindelig diskoteksbar i nattelivet i Danmark sker, og vi formår ikke at få gjort nok ved det.
Social kontrol blandt religiøse mindretal i Danmark er også et kæmpe problem, som vi formår at tale utrolig meget om i det danske Folketing, men i virkeligheden nok ikke formår at gøre så synderlig meget ved, i hvert fald ikke så meget, som vi kunne.
Specielt forebyggelsen, altså det at få hjulpet familier, hvor der er generationskløfter og verdensforståelser og verdensopfattelser, hvor man ikke møder hinanden, før det udvikler sig til en krisesituation, og hvor et ungt menneske må forlade sin familie eller bliver tvunget til at træffe valget imellem forældrene og nogle andre ting, man ønsker i livet,
Så har jeg slet ikke engang talt om den vold i familien, der stadig væk foregår i Danmark, hvor mange tusinde, især kvinder og selvfølgelig også mænd, men især kvinder, bliver udsat for både fysisk og psykisk tvang og vold og stadig væk kan opleve, at der ikke er plads på f.eks. krisecentre.
F.eks. vil de også opleve, hvis de ikke har et arbejde og er på kontanthjælp, når de forlader en mand og tager på krisecenter, at de stadig væk er underlagt den såkaldte ægtefælleafhængighed i kontanthjælpen, som betyder, at de ikke kan få nogen penge, men er økonomisk afhængige af den voldelige ægtemand, de lige har forladt.
Det er da gammelt.
Og feminismen er også for mænd, som der er mange andre ordførere, der har pointeret heroppefra, det er også noget, som involverer mænd.
Det er ikke kvinder mod mænd, det er kvinder og mænd sammen.
For der er selvfølgelig også ligestillingsproblemer for mænd, og der er mange, der har nævnt dem allerede.
Så vil jeg sige til sidst, at der sådan set ikke er en finger at sætte på hverken de udmærkede konferencer og de tiltag og alt muligt andet, som er oplistet i ligestillingsredegørelsen.
Det er alt sammen positivt og godt, og ros for det, og det gælder både det, der er blevet sat i værk, og det, man har intentioner om at sætte i værk.
Og jeg er sådan set også meget enig i, at det der, ministeren skriver om at skabe rum for debatten, er en vigtig ting.
Men på et tidspunkt bliver vi også nødt til at tage os selv, hinanden og ikke mindst ministeren alvorligt og sige: Hvad skal det så blive til med alle de fine ord?
For hvis vi er enige om, at det ikke kun handler om lige rettigheder, men også om lige muligheder, og vi er enige om, at vi ikke er i mål, og vi er enige om, at der skal gøres noget for at komme i mål, ligesom regeringen har skrevet i redegørelsen, så skal der jo nok også lidt mere til, før det virkelig, virkelig batter noget.
Der er lidt en tendens til, at de her redegørelsesdebatter ofte ender sådan lidt i hat og briller, og så kommer vi ikke så meget videre.
Hvad vil ministeren gøre for at få flere fædre til at tage noget mere barsel?
Det var ordene.