Charlotte Broman Mølbæk (SF), 2023-05-26:
Tak for det.
Og tak for kommentarerne, om end jeg igen må konstatere en ærgerlig forandring med mange af de samme partier, i forhold til hvor vi stod sidste år.
Én ting er, når man er et nyt parti, eller der er sket noget andet, men de samme partier har i hvert fald valgt at rykke sig i det her, og så kunne jeg jo vælge at tage fat i det, som fru Lotte Rod sagde om en beretning, og den opfordring følger jeg op på, og jeg prøver at se, om vi kan lande et eller andet, som kan være mere handlingspræget videre hen.
Men jeg kan jo så også erfare, at der, da vi sidste år med et fuldt og enigt Folketing landede en beretning, faktisk heller ingenting skete.
Det synes jeg bare er megasynd og ærgerligt, og det er jo det, der bliver så ærgerligt, når vi står her og snakker om alle vores gode intentioner på de her menneskers vegne, altså at vi ikke kommer videre i det.
For vi kunne jo have valgt lige præcis den mulighed at sige, at okay, det er godt, vi sætter os ned og forhandler; vi er ikke helt enige om snittet her, og vi er måske ikke helt enige i, at det lige præcis er børnebestemmelserne, der på den måde skal føres videre, men hvordan er det så, vi netop sikrer, at overgangen ikke bliver så arbitrær og så modsatrettet for mange unge mennesker, så det bliver en stopklods, hvor der enten ikke kommer nogen hjælp eller man slet ikke har taget stilling til, hvordan man skal leve et aktivt liv, fordi der er mere fokus på et serviceniveau i kommunen, når det gælder voksenbestemmelserne?
Så er der det helt mærkelige fænomen, at der er flere og flere unge mennesker, der fortæller mig om, at de kan gå fra at have en fuld børne-bpa og have hjælp til at komme ud og leve et aktivt liv, være politisk aktive ligesom vi andre – det skal unge mennesker med handicap da også have en ret til at kunne deltage i – til lige pludselig kun at kunne få 15 timers ledsagelse.
Det er meget, meget lidt, og hvis man har brug for hjælp til alt muligt, altså personlig pleje, nogle ekstra arme og ben i sit liv, bliver man institutionaliseret i eget hjem.
Det får mig til at tænke på, hvordan vi før i tiden med forsorgshjemmene bare proppede mennesker med handicap ind i nogle rammer, som var ret umenneskelige.
Den retning håber jeg bare ikke det kommer til at udvikle sig hen i, og jeg håber, at vi på en eller anden måde får sat to tykke streger under, at det ikke kun handler om ren overlevelse, men at det også handler om at skulle leve et liv.
Nogle kommer i uddannelse og beskæftigelse, og helt ærligt, hvis vi var bedre til at støtte og hjælpe de her unge mennesker, ville der også være langt flere af dem, der ville komme i uddannelse og beskæftigelse.
Der har regeringen jo en pointe i, at man har sat fokus på de der 45.000 unge mennesker, der står uden for uddannelse og beskæftigelse, og en ret stor del af dem er faktisk unge mennesker med handicap, og det får mig til at tænke på, hvad det så er, vi kan gøre for at få dem derhen.
Det handler om en god forberedelse, og det handler om, at de har den tilpasse støtte i folkeskolen; og i forhold til de svære overgange, der er, giver det jo også rigtig god mening, at vi generelt set kommer til at arbejde mere i dybden med dem, og at vi netop sikrer, at de, når de så når det 18. år, ikke bare får en nedgang i deres ydelse, som faktisk gør, at de ikke kan komme ud og bevæge sig eller komme ud i samfundet.
Det vil jo ellers give både mental og fysisk sundhed, som vil forebygge udfordringer senere, og som i øvrigt vil give mulighed for, at man bedre kan være på en arbejdsplads og passe sit job.
Det er jo sådan, tingene hænger sammen.
Så det vil i virkeligheden være min afsluttende opfordring herfra, nemlig at vi forhåbentlig alle sammen i en beretning kan finde en eller anden vej, så alle de gode intentioner også får sat handling bag, og så det ikke bare bliver ved nogle fine intentioner, der bliver nævnt her i Folketingssalen.
Jeg skal hilse fra DF og Konservative og sige, at de også stemmer for det her forslag.
Tak for det.
Begge drenge er så ramt af deres handicap, at de går i specialskole i dag, men da drengene begyndte at udvise alvorlige symptomer på mistrivsel og eventuelt uopdagede diagnoser, var systemet langsomt.
Det samme oplevede Laura, der har en søn, der er født med handicap.
7 måneder er faktisk lang tid, når man står uden indtægt.
Hvad skulle Laura vælge?
Skulle hun sende sin dreng af sted til en daginstitution, han havde det rigtig dårligt i, eller mangle penge til at betale husleje med?
En nylig undersøgelse viser også, at det i gennemsnit tager 5 år, fra forældre ytrer bekymring for deres børns trivsel, til de får en henvisning til psykiatrien.
En undersøgelse fra Danmarks institut for Pædagogik og Uddannelse fra 2021 viser, at det er svært at få hjælp, hvis ens barn ikke har en diagnose.
Det betyder, at børn, der mistrives og har brug for hurtig hjælp, har svært ved at få den nødvendige hjælp, og ofte resulterer systemets langsommelighed i, at der skabes massiv mistrivsel hos både familien og barnet.
Det nytter simpelt hen ikke noget.
Det nytter ikke noget, at vi har et system, der er så langsomt, at børn og familier går i stykker, når de parkeres i et system og får en masse nejer.
Vi skal sikre hurtig og bedre hjælp til forældre med børn i mistrivsel – diagnose eller ej.
Derfor kommer SF i dag med det her beslutningsforslag om at forenkle reglerne for tabt arbejdsfortjeneste, som både handler om mindre bureaukrati, mere tillid til familierne, mere forenkling af reglerne og i virkeligheden også, at dem, der står med midlertidig funktionsnedsættelse; det vil sige, at man ved pludseligt opstået angst, depression, hvor børn ikke kan komme af sted, også får mulighed for at få bevilget tabt arbejdsfortjeneste.
Det tror jeg vil kunne hjælpe rigtig mange familier med at forebygge en masse alvorlige problemer på den længere bane.