Mette Abildgaard (KF), 2018-05-09:
Og tak for den fine debat, der har været indtil videre, om det her forslag.
Jeg vil ikke sådan ridse alle elementerne op, det synes jeg egentlig er blevet gjort meget fint af nogle af de tidligere ordførere.
Jeg tror, at jeg vil springe direkte ind i det sprængfarlige – det kan jeg næsten lige så godt selv tage hul på, før jeg bliver spurgt om det.
På en eller anden måde synes jeg, at det er lidt sjovt med den formodning om, at den her ændring kommer, fordi Enhedslisten står til at få en statsrevisor valgt, for hvad bygger den formodning på?
Altså, er det sådan en antagelse om, at hvis der kommer en fra Enhedslisten, så vil vedkommende bare hele tiden rejse sager, altså at der konstant skal undersøges det ene og det andet, på kryds og tværs?
Ja, hvis det er et selvstændigt formål for Enhedslisten hele tiden at undersøge alting på kryds og tværs, uden at det er begrundet, så synes jeg da, det er rigtig fint, at der skal være to til at legitimere noget, før der bliver sat en undersøgelse i gang, men det har jeg ikke nogen grund til at tro.
Altså, jeg har ikke nogen grund til at tro, at en statsrevisor fra Enhedslisten vil sætte himmel og hav i bevægelse, hvis ikke der er en grund til det.
Så jeg køber ikke helt, at det skulle være argumentet for at lave den her ændring.
Jeg synes faktisk, at det principielt er fair, at der skal være to.
Og det gør jeg, fordi jeg ikke synes, at man skal undervurdere, hvad det er for et apparat, man sætter i gang, når man starter de her undersøgelser.
Der er blevet spurgt af flere: Hvad er argumentet for, at det skal være to og ikke en?
Og for mig er argumentet, at man ikke skal undervurdere, hvad det er for et apparat, man sætter i gang, når man som statsrevisor beder Rigsrevisionen om at starte en undersøgelse.
Det kan være enormt tidkrævende, og det kan være enormt dyrt.
Vi har også et ansvar for, hvordan vi bruger vores ressourcer.
Det kan være med til at sværte nogle til eller i hvert fald rejse en mistanke vedrørende nogle, der måske ender med at blive frikendt, fordi det har været på for tyndt et grundlag, men det er ikke altid, at det fylder helt lige så meget i medierne, som når der i første omgang bliver rejst en sag.
Jeg synes, det må kunne forventes, at det kan lykkes at overtale én anden til at se det fornuftige i at rejse en sag, hvis man har en god sag.
Så er der spørgsmålet om det her med, hvorfor det nu skal gøres formelt og skrives ned på papir.
Ja, det har jo været et ønske fra Statsrevisorernes side.
Og som politiker må jeg indrømme, at jeg har det rigtig godt med, at tingene er formelt skrevet ned, for ellers opstår der en uformel praksis, og i det øjeblik, den så bliver brudt, står man i ukendt farvand, hvor nogle vil sige, at praksis har været sådan, mens andre vil sige, at det jo ikke er skrevet ned nogen steder.
Så det her med en eller to er jo ikke det eneste, man justerer på.
Vi kan så altid diskutere, om det har været sædvane indtil videre.
Man gør det også i forhold til det her med habilitet – hvor der tidligere har været en erklæring, som har været sådan lidt uofficiel, og det bliver også gjort mere officielt, sådan som jeg læser det her beslutningsforslag, altså med den ændring, man lægger op til her.
Set med konservative øjne er det vigtigt for os, at vi har stærke statsrevisorer, men det mener jeg også at vi har efter den her ændring.
Og for mig har det også ret stor betydning, at det er et enigt statsrevisorkollegium, der er kommet og har bedt om de her ændringer.
Så har der været en diskussion om, om det er det rigtige tidspunkt at gøre det, altså om det var bedre at vente med at ændre reglerne, til der var blevet sammensat et nyt kollegium.
Det mener jeg ikke.
Jeg mener i udgangspunktet, at det er suverænt bedst at ændre sådan nogle principielle ting her, når man er afgående, og når der er nogle nye, der træder til – for så er der bare færre egeninteresser på spil, altså i forhold til ens egen situation og alt muligt andet.
Havde det så været bedre, at det her var sket for længere tid siden, så vi kunne have fået en bedre behandling her i Folketingssalen?
Ja, det havde det; det havde været meget bedre.
Jeg undrede mig også over, at det kom med kort frist, og at det skulle gå så stærkt.
Jeg forstår godt, at det skal være gennemført, inden det nye kollegium træder sammen, men i den ideelle verden havde vi fået den her indstilling fra de afgående statsrevisorer tidligere, så vi kunne have behandlet det mere retmæssigt her i salen.
Det havde jeg syntes var mere tilfredsstillende.
Når det så er sagt, tror jeg godt, vi kan nå at få stillet de spørgsmål, der måtte være.
Mere kompliceret synes jeg heller ikke at den her sag er.
Med de ord støtter Det Konservative Folkeparti beslutningsforslaget.