Anne Valentina Berthelsen (SF), 2024-05-17:
Tak for det, formand.
Igen skal jeg beklage, at SF's egentlige udenrigsordfører, hr. Karsten Hønge, ikke kan være her, og derfor påtager jeg mig behandlingen af det her beslutningsforslag.
Siden Hamas' terrorangreb på Israel den 7. oktober har hele verden holdt vejret.
Historien startede ikke den dag, men der startede et nyt mørkt kapitel i to folks lidelseshistorie.
Vi har forfærdet kunnet følge med, imens stadig grusommere billeder fra både det sydlige Israel, fra Gaza og fra Vestbredden, hvor bosættervolden er stadig stigende, har fyldt i medierne.
Alle steder har civile lidt og lider fortsat helt umenneskelige og ubegribelige tab.
Terrorangrebet den 7. oktober på Israel var en bevidst brutal handling med det direkte formål at genoplive jødernes historiske og evige frygt for deres liv og eksistensberettigelse som folk som en direkte fortsættelse af århundreders pogromer.
Unge mennesker på festival blev brutalt myrdet, og kibbutznikker blev koldblodigt henrettet i deres eget hjem.
Mest tragisk af alt er det, at i mange tilfælde var det netop de mennesker, som har troet allermest på fred i et stadig mere højredrejet og radikaliseret Israel, der betalte prisen.
Må de snart komme hjem til deres kære!
Ved at angribe israelerne netop i deres hjem ramte Hamas den 7. oktober israelerne lige der, hvor det gør allermest ondt, og rippede op i århundreders traumer.
Hjemmene og den tryghed og beskyttelse fra mange års sprængninger i busser og selvmordsbombere i store forsamlinger, som hjemmene hidtil har udgjort, blev med ét oversvømmet af frygt og af blod.
Israel har derfor al ret til at forsvare sig selv, og det gjorde de hurtigt, og det gør de stadig væk.
Egentlig er det utroligt, at vi står her i dag så længe efter terrorangrebet og det første israelske gengældelsesangreb og behandler endnu et forslag om våbenhvile, for allerede da det her forslag blev fremsat, burde appellen have været forældet.
Det burde for længst være sådan, at der var indgået en ny våbenhvile som erstatning for den, Hamas brød den 7. oktober.
Mange israelere opfatter krigen som en eksistenskrig, og det gør palæstinenserne også.
For israelernes vedkommende er det et naturligt modsvar på Hamas' forbrydelser og de sår, som de nu som familier og folk er efterladt med.
Det er langt hen ad vejen forståeligt, men på et tidspunkt ophørte rimeligheden i Israels forsvar og blev i stedet til koldblodig hævn.
Ødelæggelserne og mængden af uskyldige civile palæstinensere, som har måttet bøde for Hamas' angreb og i alt for mange tilfælde betalt med deres liv, har for længst oversteget alle grænser for menneskelighed og gjort lige så uoprettelig skade på mulighederne for varig fred.
Til gengæld kan fundamentalismen og hadet få næring og forværres, hvis Israel fortsætter med uhæmmet at bombe i Gaza og lader det palæstinensiske folk lide, og hvis de fortsat undlader at sætte ind over for bosættervolden.
Men Netanyahu og hans fascistiske støtter vil ikke freden.
De vil magten, og den eneste måde, de kan fastholde den på, er ved at fortsætte krigen.
Også palæstinenserne vågner nu op til erkendelsen af, at Hamas aldrig har keret sig om deres liv, og de er nu, Hamas, under voldsomt pres i Gaza, hvor også flere palæstinensere efterhånden tør udtrykke uenighed med det fundamentalistiske regime.
Det håb kan Israel udnytte til at forhandle en aftale om våbenhvile på plads – en våbenhvile, som får gidslerne frigivet og sikrer, at Rafah skånes for pulverisering.
Og med de ord kan SF støtte beslutningsforslaget.