Pia Olsen Dyhr (SF), 2016-11-10:
Jeg synes, det er positivt og godt, at vi har muligheden for at diskutere klima, ikke mindst mens topmødet i Marrakech nu sættes i gang.
Der er ingen tvivl om, at ambitionsniveauet fra Paris bør følges op.
Jeg kan jo efter gårsdagens valg i USA være bekymret for, om amerikanerne nu er villige til at fortsætte deres engagement i forhold til Paris – det må man sige at der er stor usikkerhed om – men vi har jo stadig væk lov at håbe, at den nye præsident bliver klogere undervejs, og derfor er det også nyttigt med regeringens klimapolitiske redegørelse.
Men jeg må sige, at jeg sidder lidt tilbage med en underlig fornemmelse, når jeg læser redegørelsen.
For den indeholder ikke et eneste konkret nationalt forslag eller nye tiltag til at nedbringe klimaudslippet, og det er vel at mærke i en tid, hvor Danmark jo både er nødt til at levere i den kvotebelagte sektor og i den ikkekvotebelagte sektor.
Det går lige nu i den forkerte retning med landbrugspakken og med regeringens 2025-plan – nu må vi se, hvilke dele af den der eventuelt bliver til virkelighed – og vi havner inden for den kvotebelagte sektor på et CO2-reduktionsmål i 2020 på 31 pct. – 31 pct.!
SF var medlem af en regering, der satte ambitionsniveauet væsentlig højere, nemlig 40 pct. i 2020, og vi fastsatte ikke kun ambitionsniveauet, som Venstres ordfører ellers tillod sig at påstå her på talerstolen, som et mål, nej, vi leverede også virkemidlerne, nemlig en klimaaftale i 2012, der gjorde det muligt at levere konkret med redskaber, så vi kunne nå op på 40 pct. i 2020 og vi på et tidspunkt endda lå til at overimplementere de 40 pct., nemlig over.
Det var ambitiøst, det var fornuftigt, og det var med til at skabe arbejdspladser i Danmark, men også til at sikre, at Danmark kunne være eksporterende til resten af landene.
Nu står vi så med et mål på måske 31 pct., og der er ingenting i den klimapolitiske redegørelse, der viser, hvordan regeringen så vil sikre, at vi når i mål med 40 pct. i 2020.
I forhold til den ikkekvotebelagte sektor er det jo faktisk sådan, at Danmark kommer til at ligge over den såkaldte reduktionssti for den ikkekvotebelagte sektor i 2020, og hvad betyder det?
Det betyder, at vi kommer til at have et større udslip fra landbrug, transport og husholdninger end det, der egentlig skulle være ambitionen.
Den eneste grund til, at det ikke bringer os i konflikt med EU's regler, er jo, at Danmark har sat en del i banken i de forudgående år.
Det dårlige resultat for 2020 skyldes bl.a. landbrugspakken, som regeringen ikke har været villig til at kompensere i forhold til.
Så må man til gengæld sige, at redegørelsen er fyldt med overvejelser om, hvordan man kan tørre Danmarks klimaforpligtelser af i forhold til andre lande, især EU-lande.
Det er ikke, fordi alle de her fleksible mekanismer nødvendigvis er en dårlig idé – det indrømmer jeg – men der er en skærende kontrast mellem de mange forhåbninger her og den larmende tavshed, der er, når det gælder nationale tiltag og planer.
Regeringen skriver selv i redegørelsen: »Den store udfordring for Danmark kommer frem mod 2030«.
Jeg mener altså egentlig, at klimaudfordringen er stor nok her og nu, men jeg glæder mig da over, at vi har et EU, der presser Danmark med nogle klimamål, som selv ikke regeringen kan ignorere.
Jeg synes, at vi tydeligvis har en regering, der på ingen måde er realistisk, men som bare håber på, at noget viser sig.
Når det gælder den kvotebelagte sektor, håber regeringen jo på, at den – kan man sige, hvis man er en lille smule fræk – kan nå i mål med varm luft.
Jeg kan se i regeringens redegørelse, at man har den anstændighed lige at indføje et »principielt set« i forhold til, at EU's kvotesystem principielt set indebærer, at et højere dansk udslip i kvotesektoren neutraliseres af et lavere udslip et andet sted i Europa.
Så man håber, at man kan tørre regningen af andre steder.
Jeg kunne godt tænke mig – det ville i virkeligheden være rart – at jeg kunne få ministeren til at bekræfte, at et større dansk udslip i kvotesektoren de næste mange år konkret indebærer et større udslip i alt i verden i stedet for den der teoretiske snak om noget principielt.
Så har jeg også fire spørgsmål til ministeren, som jeg sidder tilbage med efter at have læst klimaredegørelsen, og det ene er i forhold til PSO'en, hvor der i regeringens redegørelse på side 7 står noget, som jeg vel mener er tæt på at være en lidt lemfældig omgang med sandheden.
Der står, at afskaffelsen af PSO'en kan medføre ændrede forventninger til udledningsniveauet i 2020.
Jeg mener, at det ville være rart, at ministeren bekræfter, at det vil medføre ændrede forventninger til udledningsniveauet i 2020, og det forventer jeg at ministeren bekræfter heroppefra.
Klimarådet, som er regeringens eget råd, har sagt, at det er 3,1 mio. t CO2, eller det, der svarer til 5 pct. af udledningen i basisåret 1990.
Så kan man diskutere frem og tilbage, hvordan man regner, og hvordan man gør det præcis, men tallet er jo stort, og der er formentlig tale om det største klimatilbageskridt nogen sinde i danmarkshistorien med en afskaffelse af PSO'en.
So much for Paris.
Er ministeren enig i den vurdering, eller vil han fastholde den misledende formulering i redegørelsen?
Det var det ene spørgsmål.
Jeg ved godt, at det næsten virker som drilleri, at vi skal blive ved med at tale om den i Folketinget – i Folketingets udvalg og fra Folketingets talerstol – men nu nævnes den adskillige gange i redegørelsen, fordi den skal danne grundlag for en samlet klog justering af energiafgifterne, og det er jeg helt enig i.
Men regeringen har altså som bekendt kun villet offentliggøre tre ud af seks delanalyser og har på den baggrund kun lagt op til én ting, nemlig en afskaffelse af PSO'en uden nogen som helst hensyntagen til klimaet og uden at sikre en sammenhæng til f.eks. reglerne for brug af overskudsvarme, hvor lavere afgifter, herunder PSO'en på el, forstærker problemerne.
Altså, igen er der tale om politik uden sammenhæng.
Men det er fair nok, det får vi nok ikke ændret i dag, men jeg vil bare gerne have et klart svar fra ministeren på det meget simple spørgsmål: Er resten af afgifts- og tilskudsanalysen klar?
Det var spørgsmål nr. 2.
Spørgsmål nr. 3 er, at man i redegørelsen – korrekt – noterer, at Parisaftalen vil give nye afsætningsmuligheder for danske virksomheder.
Noget af det, der har været en stor succes i dansk eksport, har jo været vores nye grønne energiløsninger, og det er bl.a., fordi der står i Parisaftalen, at alle parter over tid skal opjustere deres ambitionsniveau, altså at man hele tiden skal blive mere og mere ambitiøs.
Så kommer jeg til at tænke på, om ministeren måske har fået samme tanke som mig: Hvad nu hvis andre lande vælger at følge den danske regerings eksempel og de tydeligvis nedjusterer deres ambitionsniveau, som Danmark også har gjort, i stedet for det, der står i Parisaftalen, altså no backsliding?
Så får danske virksomheder jo ikke den gevinst, eller hvad?
Det fjerde spørgsmål er i forhold til energiforskningsmidlerne, for der står i regeringens redegørelse, at man har en ambition om at øge de danske energiforskningsmidler i 2020.
Foreløbig har vi kun set markante nedskæringer år for år, som det i forbindelse med forhandlingerne om forskningsreserverne er lykkedes os delvis at rette op på, og derfor vil jeg gerne spørge ministeren: Hvorfor vil regeringen så ikke afsætte de midler, der skal til, for at nå sin egen målsætning, altså når der i redegørelsen står, at man vil op på 580 mio. kr. i 2020?
Jeg vil bare sige helt klart og fuldstændig ærligt, at jeg gerne vil tilbyde at støtte et ændringsforslag til finanslovsforslaget fra regeringens side, der øremærker de her penge på forskningsreserven.
Hvor svært kan det være?
Ja, det er tydeligvis rigtig svært for regeringen at gøre noget ved klimaet.
Tak for ordet.