Stinus Lindgreen (RV), 2023-11-10:
Mange tak, formand, og tillykke med den første tale til fru Runa Friis Hansen.
Det er jo et svært, men vigtigt emne, vi skal diskutere her i salen i dag.
Tillykke til stillerne af borgerforslaget med at samle over 50.000 underskrifter.
Det viser jo noget om det folkelige engagement i debatten og opbakningen til det forslag, vi debatterer her.
Selve forslagets ordlyd er jo egentlig ret simpel: »Aktiv dødshjælp er strafbart efter § 239 i straffeloven.
Med forslaget ønskes det at legalisere aktiv dødshjælp, når særlige omstændigheder er til stede.«
Men her stopper det simple så også, hvilket de tidligere taler også har vist.
Det er et emne, der helt forståeligt vækker store følelser, og som også deler både os herinde i Folketinget og befolkningen generelt.
Er man for eller imod, og er det overhovedet så simpelt et spørgsmål?
Vi har også haft diskussionen internt i den radikale folketingsgruppe, og vi er som så mange andre delte.
Nogle er varme fortalere, andre er lodret imod, og flere er i tvivl.
Derfor har vi da også besluttet, at når og hvis der skal stemmes om forslaget her, bliver vi fritstillet til at stemme efter egen overbevisning.
For os er det den eneste logiske konklusion på en svær debat.
På den ene side står den enkeltes autonomi.
Retten til at bestemme over sit eget liv og sin egen død er afgørende vigtigt, og det er naturligvis noget, vi i Radikale Venstre også står vagt om.
Ligesom alle har ret til et værdigt liv, har vi også alle ret til en værdig død.
Hvis man med åbne øjne har besluttet, at man ikke kan leve videre med de smerter, den sygdom eller de fremtidsudsigter, man har, skal man så ikke have lov til selv at beslutte, at nu er tiden kommet?
Men det, der skaber uenighed, er konsekvensen af den beslutning.
For én ting er at hævde sin egen ret til at afslutte sit eget liv, noget ganske andet er at bede andre om at afslutte det for en, og her er der en modsætning, særlig fordi den faggruppe, der ville skulle varetage opgaven, nemlig Lægeforeningen, er imod aktiv dødshjælp.
Deres lægeløfte indebærer at gavne deres medmennesker, ikke at slå dem ihjel.
Men hvad så, hvis man i stedet for laver en model ligesom i de lande, der tillader assisteret selvmord?
Her fratager man lægen den opgave direkte at afslutte patientens liv, fordi personen jo selv skal tage pillerne og derved også tage den sidste beslutning på sig.
Det er et personligt valg, et ønske om at tage sig af dage, men man får hjælp til at skaffe de nødvendige midler.
Det er klart, at det løser nogle af udfordringerne, og tallene viser da også, at der er markante forskelle i antallet af personer, der benytter sig af de to modeller, altså aktiv dødshjælp og assisteret selvmord.
Men det vil jo stadig kræve, at der er en læge eller en anden sundhedsfaglig person, der udskriver pillerne og udleverer dem til patienten, vel vidende hvad konsekvensen er.
Mange peger på, at vi hellere skal arbejde for bedre pleje i den sidste tid, så ingen skal dø med unødige smerter, og at den palliative behandling skal have mere fokus.
Vi skal sørge for rammer, der hjælper vores læger med at tage den svære samtale, som Dansk Selskab for Patientsikkerhed kalder det.
Det er samtalen om fremtidsudsigterne og om fordele og ulemper ved fortsat behandling, og at nogle gange er den bedste behandling ingen behandling.
Prisen ved at blive holdt i live i dage, uger og måneder kan nogle gange være for høj.
Den samtale skal vi fremme, så patienterne bliver oplyst om deres muligheder og konsekvenserne ved deres beslutning.
Er jeg så selv for eller imod aktiv dødshjælp?
Hvis jeg var blevet spurgt om det her for nogle år siden, havde jeg klart svaret ja uden at tøve.
I dag er jeg ikke helt så overbevist.
Selvfølgelig skal jeg selv kunne beslutte, om jeg vil leve med terminal kræft eller ulidelige smerter – eller hvad med en alvorlig degenerativ demenssygdom?
Men hvem skal tage ansvaret på sig for min død, og hvem skal beslutte, om en sygdom er alvorlig nok til, at denne mulighed skal eksistere?
Her er jeg landet lidt samme sted som bl.a. Svend Brinkmann.
Vil jeg give staten mandat til at tage livet af landets borgere, hvis de selv ønsker det?
Jeg har fuld forståelse for ønsket om aktiv dødshjælp, og jeg kan personligt opremse mange situationer, hvor jeg selv ville foretrække døden, men jeg er knap så overbevist om, hvad konsekvenserne bliver for vores samfundsmodel, for den enkelte borger og for lægen, der får opgaven.
Tak for ordet.