Monika Rubin (M), 2023-01-19:
Tak for ordet.
Det er med en vis ærefrygt, jeg står her i dag, for det er første gang, jeg står på den talerstol, som jeg kan huske fra min barndom; jeg sad på stuegulvet i mine forældres lejlighed i Hvidovre og så på tv-skærmen statsministre og partiledere holde taler på den talerstol.
Den Monika, der sad der, havde aldrig troet, at hun skulle stå, hvor hun står i dag.
Men her står jeg, selv om det ikke lå i kortene.
For jeg er hverken født ind i en politisk familie eller har været i et ungdomsparti – tværtimod.
Min far flygtede fra krigen i Iran og mødte ved et tilfælde min mor, som indvandrede fra Polen.
De forelskede sig og valgte at starte et liv sammen i Danmark, og her fik de så mig.
Min far har altid sagt til mig, at Danmark er paradis på jord, at alt kan lade sig gøre her, og det tyder på, at han har haft ret, når man tænker på, at han i Danmark fik tryghed, velfærd og muligheder i et omfang, som det ville være svært at forestille sig, hvis han var blevet i Iran.
Det er muligheder, som vi hurtigt kan tage for givet.
Min far har altid insisteret på, at man skal gøre sig umage, og fortalt mig, hvor heldig jeg er at vokse op i et land med velfærd og fri adgang til uddannelse.
Jeg ved, at jeg skylder det danske velfærdssamfund rigtig meget.
Jeg fik en uddannelse som læge her, jeg har spillet volleyball i Roskilde Volleyball Klub, og jeg har stiftet en familie.
På alle måder er det en solskinshistorie.
Men som min far også har bemærket, er der sjældent en solskinsdag i Danmark, uden at det kort efter regner, og jeg er også begyndt at spørge mig selv, om Danmark stadig er det paradis, som min mor og far forelskede sig i.
Vil mine børn og børnebørn kunne vokse op med samme muligheder og tryghed, som jeg har haft?
Jeg ville ønske, at jeg med sikkerhed i stemmen kunne sige ja, men det kan jeg ikke, specielt ikke hvis vi fortsætter med kun at lave politik, som lyder godt.
For tiden er turbulent, og vi mangler hænder, vi mangler hoveder, vi mangler penge.
Men lad nu så det her være sidste gang, vi rent faktisk reducerer det sundhedspersonale, der knokler for os alle sammen, til hænder.
For det handler ikke bare om, at vi skal have flere ansatte ude i systemet med en finger på pulsen, hvis de ikke kan finde ud af at aflæse den.
Det handler om kvalificeret arbejdskraft og ordentlige forhold, så vi kan værne om vores velfærdsmodel.
For helt ærlig er fundamentet ved at slå revner.
Revnerne har spredt sig og vokset sig større, for de tidligere politiske flertal har haft svært ved at foretage de nødvendige om end nogle gange svære politiske prioriteringer.
I stedet for har man dystet om at være stram, strammere, strammest i udlændingepolitikken, eller også har man gennemført halvfinansieret overfladelovgivning.
Det er på tide, at vi trækker i arbejdstøjet og sammentømrer de arbejdsmarkedsreformer, strukturreformer og bæredygtige velfærdsmodeller, vi har behov for.
Jeg tænker derfor ikke, at det kommer bag på nogen her i salen, at jeg er glad for, at vi nu endelig har fået en regering, der ikke bare sætter et stykke gaffatape over samfundets fundamentale revner, men rent faktisk har fundet mørtlen frem – en regering, der tager ansvar.
Om man er i opposition eller ej, har vi alle sammen et ansvar over for de vælgere, der har sat deres lid til os.
Derfor er jeg også glad for at stå her som repræsentant for et parti, der tager ansvaret på sig.
For der skal ikke herske et sekunds tvivl om, det her er alvorligt.
Jeg har selv stået i den hvide kittel og oplevet, hvordan en afdeling kan blive bragt i knæ af mangel på personale; jeg har oplevet stærke dygtige kollegaer, der knækker under presset på afdelinger, hvor der simpelt hen ikke er nok medarbejdere, og patienter, der venter på operationer i så lang tid, at simple lidelser kan udvikle sig til at blive akutte.
Og jeg har overarbejdende veninder, der har måttet bytte børnefødselsdage ud med operationsgangen, fordi de over telefonen er blevet kaldt ind på en fridag.
Det er et arbejdsmiljø, vi ikke kan acceptere.
For når det går for stærkt, øges risikoen for fejl.
Det gælder også herinde i Folketingssalen, om end jeg har svært ved at forestille mig, at vi herinde i salen ville tillade et så massivt tidspres, at kvindelige kollegaer måtte iføre sig bleer, når de havde menstruation, på grund af uvished om, hvornår de kunne gå på toilettet igen.