Christian Juhl (EL), 2018-04-06:
Tusind tak, hr. formand.
Det er positivt, at regeringen og forligspartierne omsider indser, at den lovgivning om førtidspension, der trådte i kraft i 2013, ikke er god nok.
Men når man ser på, hvor længe de har været om det, så er resultatet beskæmmende.
Det er da rart, at forligspartierne omsider erkender, at det har rigtig mange ressourceforløb ikke levet op til.
Dette er også blevet dokumenteret den ene gang efter den anden i de 5 år, reformerne har virket, gennem forfærdelige eksempler i medierne på, hvordan kommuner behandler alvorligt syge borgere, og ved utallige henvendelser til Folketinget fra ulykkelige borgere, der er blevet tvunget til at gennemgå disse forløb, selv om de ofte er blevet mere syge af det.
Men disse småændringer er så også alt, hvad forligspartierne har kunnet mande sig op til.
De grundlæggende fejl i loven er ikke blevet rettet.
Der må stadig væk ikke gives førtidspension, medmindre det er dokumenteret eller det på grund af særlige forhold er helt åbenbart, at den pågældendes arbejdsevne ikke kan forbedres ved deltagelse i jobafklaringsforløb, ressourceforløb eller andre foranstaltninger som aktivering, revalidering, behandling.
Det er nøjagtig den formulering, der gang på gang er blevet brugt af kommunerne og Ankestyrelsen til at afvise førtidspension.
Det kan ikke udelukkes, at borgeren kan udvikle arbejdsevne, bliver der skrevet igen og igen i afslag og i begrundelser for, at borgerne i stedet skal have et ressourceforløb oven i den lange række af arbejdsprøvninger og andre foranstaltninger, som borgerne allerede har været igennem.
Hvordan skal borgeren forsvare sig imod det?
Hvordan dokumenterer den syge borger, at han eller hun ikke kan udvikle arbejdsevne engang ude i fremtiden?
I sit høringssvar fastholder Ankestyrelsen denne forståelse af loven, som jo også er dens ordlyd.
Det er ikke betryggende for fremtidige klagesager.
Derfor vil vi desværre også fremover se skrækkelige eksempler på, at dødssyge borgere, mennesker med hjerneskader, unge udviklingshæmmede vil blive sendt i det ene ressourceforløb efter det andet eller i mini fleksjob, selv om de kun har få minutters arbejdsevne om ugen.
Derfor er vi heller ikke enige med ordføreren for et af forligspartierne, der har udtalt, at borgernes retsstilling styrkes med det her forslag.
Det er slet ikke tilfældet.
Ministeren var da også meget ærlig, da han lancerede de bebudede lovændringer.
Han sagde: »Lovændringen udvider ikke retten til førtidspension«.
Det handler om, at en »mindre andel førtidspensionister vil få tidligere tilkendelse«.
For man regner med, at kommunerne nu vil bruge den mulighed, der hele tiden har været der, for at tilkende førtidspension i særlige tilfælde, hvor det var helt åbenbart, at arbejdsevnen ikke kunne udvikles.
Den foreslåede ændring er åbenbart så lille, at ministeren – og heller ikke en række ordførere – kan angive, hvor mange personer det drejer sig om, eller hvad det koster.
Som utallige høringssvar fra samtlige handicaporganisationer, fagbevægelsen og en række andre interesseorganisationer peger på,
er det her lovforslag helt utilstrækkeligt.
Hvis man virkelig vil forbedre borgernes retssikkerhed, skal man kigge på de forslag, der er stillet af disse mange organisationer.
Det gælder f.eks. forslag fra 61 bl.a. faglige organisationer bag ved det, der hedder VærdigReform, hvor jeg især vil fremhæve forslaget om, at der indføres en timegrænse, således at en arbejdsevne på 7 timer og derunder giver et retskrav på førtidspension.
Det gælder også en lang række forslag fra LO, FTF og AC, og det gælder ikke mindst et forslag, der gentages i rigtig mange høringssvar, nemlig at det mindste, man kan gøre, er at vende bevisbyrden om.
Det bør være sådan, at hvis kommunen vil sende borgere med væsentlig nedsat arbejdsevne i ressourceforløb eller andre foranstaltninger, så er det kommunen, der skal sandsynliggøre og begrunde, at borgerne kan udvikle arbejdsevne i en grad, at borgerne kan forsørge sig selv, ligesom kommunen skal kunne pege på konkrete jobmuligheder.
Det burde være et minimum at forlange det.
I bedste fald er der tale om en lillebitte forbedring for en meget lille gruppe, og hvis vi får bekræftet det i lovbehandlingen, stemmer vi for.
Men jeg vil gerne advare forligspartierne imod at tage det til indtægt for, at de så har løst opgaven.
Det har de ikke.