Lotte Rod (RV), 2025-05-07:
Tak for det, formand.
Tak til forslagsstillerne for at tage et vigtigt emne op.
Det kalder på politisk handling, når Danmarks Lærerforening kan fortælle, at flere end hver tredje lærer bliver ramt af slag, skub, spark eller spytklatter, og at over halvdelen af lærerne oplever en stigning i voldelige episoder mellem eleverne.
Det skal vi tage alvorligt, og vi skal gøre det, der virker.
I forgårs var jeg med ministeren på Herstedlund Skole i Albertslund, som er en af de skoler, som er længst fremme med at arbejde systematisk med at forebygge vold og genoprette med restorativ praksis, som er noget, der er startet i den hårde ende hos politiet og nu bliver brugt i skolerne.
Det er noget af det mest overbevisende, jeg har set, og derfor vil jeg gerne prøve at fortælle lidt om, hvad det er, de gør.
De sagde det nemlig meget enkelt: Der er tre ting, der ikke virker, og så er der én ting, der gør.
Det hjælper ikke at gøre ingenting.
Det er ikke okay at se væk og være ligeglad og ikke gøre noget.
For det lærer man ikke noget af, og jeg tror faktisk, det er noget af det, der har fået forslagsstillerne til overhovedet at rejse det her forslag.
Men det virker altså heller ikke at gøre det mod eleverne som en fodbolddommer, der giver det røde kort og sender en direkte ud i omklædningsrummet.
For hvis en elev får en straf, som man ikke kan se meningen med, så lærer man heller ikke noget af det, for sådan fungerer vi som mennesker: Vi går i forsvarsposition og finder på undskyldninger for at retfærdiggøre os selv.
Så bliver børnene bare mere vrede, og så kommer de højst sandsynligt til at gøre det igen.
Derfor er det noget andet, der skal til.
For det, der virker, er at gøre det med eleverne.
For de har både brug for en høj grad af at blive stillet til ansvar, samtidig med at de har brug for en høj grad af støtte.
I Albertslund gør de det sådan, at de i fredstid laver sådan nogle klassesamtaler, hvor de træner det at snakke om svære ting, lytte til hinanden og skabe et trygt rum med stærke relationer – både mellem eleverne og lærerne.
Og når tingene går galt, har de en plan for, hvordan de kalder de involverede elever – nogle gange også deres forældre, nogle gange lærerne og nogle gange skolelederen – ind til en samtale, hvor de lytter til hinanden, stiller hinanden til ansvar og sammen beslutter, hvad der skal ske.
Det er konsekvens – på den virksomme måde.
Jeg har også set det, der ikke virker.
Jeg har prøvet, at der efter nogle heftige konflikter på fodboldbanen blev indført forbud mod at spille fodbold.
Og der kunne man virkelig mærke, hvad det gør ved et barn, der ikke oplever nogen mening, og som bliver vred og føler sig uretfærdigt behandlet, nemlig at det faktisk slukker for motivationen for at gå i skole.
For det er jo ikke at tage det alvorligt, nødvendigvis, at tale om vold i skolen.
Jeg synes ikke, det er klogt at lave en undersøgelse af, hvilke typer af vold der udøves, og hvem der udøver volden.
For det fastholder jo et særligt blik på både børnene og på konflikterne, som er en del af problemet.
Vi har brug for at gøre det modsatte.
Jeg er ret optaget af, at vi virkelig tager alvorligt, at vi kommer til at gøre det, der virker.
Folketinget og regeringen har et ansvar for at give skolen de rette rammer for, at alle børn er en del af et trygt fællesskab med stærke relationer både børnene imellem og til lærerne og pædagogerne.
Vi skal tage alvorligt, at det mest er de små børn, der slår og sparker sidst på dagen.
Vi har flere og flere børn, som får belastningssymptomer af at gå i skole, og som derfor slår fra sig.
Jeg mener, vi skylder at lave en skole, som er så god, at man kan være Pippi Langstrømpe eller Emil fra Lønneberg og samtidig have en god skoledag, hvor man ikke bliver presset ud i tovene.
Der er altid en grund til, at børn gør, som de gør.
Børn gør det godt – når de kan.
Vi kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.