Kristian Thulesen Dahl (DF), 2021-08-27:
Tak for ordet, formand.
Det har jo været en hurtig behandling af det her indgreb.
Tirsdag mødte jeg op i Fredericia, hvor regeringen, statsministeren, havde indkaldt til en stor konference om fremtidens Danmark.
Der var to ting, jeg lige bed mærke i der.
Det ene var, at der ingen grænser var for, hvordan det her velfærdssamfund nu skulle udvikle sig de næste 10 år, og for alle de gode ting, man ville gøre.
Der afviste hun på det bestemteste et regeringsindgreb og sagde, at det var en del af den danske model, at man skulle have lov til at strejke i forhold til bedre vilkår og ting og sager.
Det var ikke noget, regeringen ville forholde sig til.
Det var i tirsdags i den her uge; der var det en afgørende del af den danske model, at man ikke greb ind fra regeringens side.
Onsdag valgte regeringen så at sige: Nu griber vi ind.
Jeg har været lidt provokeret af beskæftigelsesministerens udsagn om, at det nu er sådan en integreret del af den danske model, at man griber ind.
Altså, det har virkelig været lidt sælsomt at se ugens skiftende forklaringer fra regeringen, i forhold til hvornår man ikke griber ind, og hvornår man nu griber ind.
Sagen er, at det er, fordi det jo er en rigtig, rigtig skidt sag, og det ved regeringen selvfølgelig godt.
Når man griber ind på den her måde, ved man jo også godt, at man efterlader en masse frustration, en mase demotiverede medarbejdere.
Det, der bliver en af de allerstørste opgaver, uanset hvor man har stået i den her konflikt og i forhold til det her regeringsindgreb, er jo at diskutere, hvordan i alverden man i forhold til den offentlige sektor med nogle af vores kernetropper i velfærdssamfundet, nemlig folkene på sygehusene og i forhold til vores kommuners ansvar over for ældre osv. osv. sikrer, at de mennesker, der arbejder der, er motiverede til at gå på arbejde, er motiverede til at tage den ekstra vagt, når kollegaen er syg, og er motiverede til at arbejde over, når der er brug for det, i en situation, hvor de føler, de bare er blevet kørt henover.
Det bliver i virkeligheden den største udfordring.
Vi står i en situation, hvor vi får, er det 50-60 pct. flere over 80 år de næste ca. 10 år.
Mange kommuner vil opleve måske en fordobling af antallet af 80+-årige, og vi ved, at rigtig mange af de her 80+-årige har brug for pleje og omsorg, de har brug for genoptræning, og de har brug for, at der faktisk er mennesker tæt på dem og kan hjælpe dem.
Og det bliver virkelig en af vores kerneudfordringer de næste 10 år i det her velfærdssamfund, altså at finde ud af: Hvordan sikrer vi, at der er folk nok, der vil hjælpe de her mennesker?
Og man kan ikke bare udskifte de her mennesker med robotter.
Mange af vores virksomheder er superdygtige og har også vist det her i coronatiden til at automatisere og til at øge deres konkurrenceevne ved, at de faktisk har fået en masse ting og sager ind i virksomhederne, der gør, at man har brug for færre folk.
Vi må jo sige, at det er sådan, det er.
Det gør jo virksomhederne konkurrencedygtige og gør, at vi kan holde produktionen her i Danmark.
Det er jo sådan set meget godt.
Men jeg tror godt, at de fleste af os har fået et billede på nethinden af, at man ude på det plejehjem eller ude på det sygehus ikke sådan bare lige sætter en robot ind og siger: Klar lige det.
Der er altså behov for nogle mennesker, der hjælper mennesker, og noget varme og noget omsorg.
Vi kalder det varme hænder og alle de her ting, så det ved vi jo godt.
Men hvordan skaffer vi folk nok til det?
Det er i forvejen svært.
Nu bliver det jo sværere med det her indgreb og med den demotivation, som man lægger ned over en stor personalegruppe i vores velfærdssamfund.
Der har regeringen altså virkelig en forpligtelse til nu at sørge for, at de der flotte ord om de næste 10 år fra i tirsdags på den der regeringskonference rent faktisk kan blive til virkelighed med det, regeringen gør her.
Og noget af det, der selvfølgelig bliver sådan den principielle debat, som vi også bliver nødt til at have, handler jo om, at vi, hvis vi har den ambition herinde i Folketinget om, at der er nogle grupper i vores velfærdssamfund, som vi i realiteten ikke accepterer kan strejke sig til bedre vilkår, som jo ellers er en forudsætning i den danske model, hvor man kan strejke sig til bedre vilkår – arbejdsgiverne kan lockoute, men medarbejderne kan strejke sig til bedre vilkår – så må vi finde en anden model, hvor de mennesker føler sig hørt og respekteret.
Vi forsøgte at rejse det i forbindelse med vores ændringsforslag.
I forhold til politibetjente og fængselsfunktionærer osv. ville vi jo nok ikke have, at alle fængslerne lige pludselig bare lukkede fangerne ud, fordi alle fængselsbetjentene sagde: Nu gider vi ikke arbejde mere.
Vi ville nok heller ikke have, at politifolkene siger: Nu opretholder vi ikke længere lov og orden, for vi går sådan set bare hjem og strejker.
Men vi vil jo heller ikke have, at sygeplejerskerne bare går hjem og efterlader patienterne efter forgodtbefindende.
Derfor skal de jo i øvrigt levere et nødberedskab, der er på et vist niveau.
Det har vi også set igennem strejken, altså at man mange steder faktisk har haft et nødberedskab, der er det samme eller måske endda bedre end den daglige indsats, man har, kunne man sommetider synes.