Mette Thiesen (NB), 2020-12-08:
Tusind tak.
Vi har et af verdens absolut højeste skattetryk i Danmark.
Jeg tror faktisk næsten, at vi ligger nummer et.
Alligevel er rettigheder noget borgerne skal klage sig til.
Politikerne lader til at være ligeglade, for der er under skiftende regeringer og kommunalbestyrelser ikke sket noget.
Siden de første statistikker i 2013 er det kun blevet værre.
Jeg har efterhånden beskæftiget mig med området i nogle år.
Jeg har hørt mange personlige skæbner.
I alt det her er det, der står klarest for mig, eksemplet med Rasmus.
Rasmus var 18 år.
Han havde hele livet foran sig, men han blev svigtet, ikke bare én gang, men flere gange af det system, som faktisk skulle hjælpe ham.
Rasmus kan desværre ikke være her i dag.
Rasmus tabte kampen mod kræften i september i år.
Han blev 18 år.
Hans bror Daniel ville rigtig gerne have været her i dag, men han kunne ikke på grund af corona.
Det her forslag er blevet til med hjælp fra både Daniel og Rasmus.
Rasmus tabte kampen mod kræften.
Han var et af de mest modige og stærke mennesker, jeg nogen sinde har mødt.
Jeg kæmper for, at familier, der er så hårdt prøvet, ikke skal bruge deres tid på at kæmpe mod systemet.
For den tid skal de bruge i deres familie med den nødvendige hjælp.
I 2019 var 42 pct. af klagesagerne ulovlige.
Det er næsten halvdelen af alle klagesager, hvor klager får medhold.
Jeg har kendt Camilla noget tid.
Hun kæmper for at få hjælp til sin søn med infantil autisme, således at han kan komme ud og få en uddannelse og et arbejde, for det er det, han drømmer om.
Men sagen er påklaget og hjemvist til kommunen.
Reelt er det jo ikke bare gratis for kommunerne ikke at overholde sagsbehandlingstiderne.
Det kan ofte betyde en reel besparelse for dem.
Ankestyrelsen fandt i perioden 2013-2019 flere sager, hvor sagsbehandlingen var så mangelfuld, at klagesagerne er endt med en hjemvisning til kommunen.
For antallet af hjemvisninger er i perioden steget fra 16 pct. til 32 pct. Man skal ikke tro, at problemet bare er begrænset til dem, som klager, altså klagesagerne.
For Ankestyrelsens egne stikprøver viser, at der er alvorlige fejl i 25-50 pct. af de sager, som borgerne ikke har klaget over.
Det giver jo sig selv, at de borgere, der aldrig klager, ofte vil være de mest udsatte; dem, hvis stemme aldrig bliver hørt; dem, der ikke har overskuddet til at kæmpe imod systemet.
Det fremgår af Social- og Indenrigsministeriets offentliggørelse fra tidligere i år, at omgørelsesprocenten på børnehandicapområdet fra 2016 til 2018 svingede fra 46 pct. til 52 pct.
Forleden dag talte jeg med Mette.
Mette har en dybt udviklingshæmmet storesøster, som hun og hendes mand gerne vil passe derhjemme.
Søsteren har brug for hjælp 24 timer i døgnet.
Kognitivt er hun som et barn på mellem 3-6 måneder.
Alligevel har Mette og hendes mand måttet kæmpe sig fra 3 til 10 timers hjælp.
Jeg har så afgrundsdyb respekt for danskere som Mette, der tager ansvar og tager sig af deres nære, og de fortjener al den hjælp, de kan få.
Men Mette er jo desværre ikke det eneste eksempel.
Når kommunerne ulovligt fratager en familie med en handicappet hjælp, må familien træde til og knokle endnu hårdere for at få hverdagen til at hænge sammen.
Og vi kan kun gisne om, hvor mange familier med en handicappet der er knækket og endt i skilsmisse på grund af den evige kamp mod et rigidt system.
Men rettigheder er desværre ofte noget, man skal klage sig til, og det skal vi gøre noget ved; noget, som er både ambitiøst, konsekvent og ikke udgør endnu en lappeløsning.