Jane Heitmann (V), 2018-04-26:
Jeg kan godt afsløre her, at min tale ikke er mavesur.
»Jeg er Jens med demens, men jeg er også Jens imens.«
Sådan sagde Jens, da jeg sammen med tidligere sundheds- og ældreminister Sophie Løhde
besøgte »Frihytten« i Middelfart for at hente inspiration til den nationale demenshandlingsplan.
Citatet indleder den nationale demenshandlingsplan, fordi det præcis rammer ind, hvad det er for en problemstilling, som er det mest centrale, når vi taler om en værdig ældrepleje, nemlig at se mennesket, hvad man er både før og nu.
For lige meget hvilken diagnose eller udfordring den enkelte har, må vi aldrig glemme mennesket bag.
Jens er og bliver Jens, mennesker er forskellige og har forskellige behov og præferencer, uanset hvilke bump man møder på livets vej.
Der er sjældent en boks, en standardløsning eller en færdig pakke, som man fuldt og helt passer ind i.
Og mener vi noget med værdighed, ja, så starter det hele der, hvor vi ser Jens eller Elvira eller Søren eller Knud eller Grethe, eller hvem det måtte være, som de mennesker, de er.
Og netop respekten for forskelligheden er et af de fem fokuspunkter i regeringsgrundlaget.
Et andet fokuspunkt er indflydelse på eget liv.
Når jeg ser ned over listen over de 22 initiativer på ældreområdet, som netop er listet op her i redegørelsen fra 2018, ja, så er det ikke svært at finde genspejlinger af den ambition.
Tag f.eks. plejehjemsoversigten, som skal sikre, at ældre får bedre overblik over mulighederne, når det sidste hjem skal vælges.
Med plejehjemsoversigten i hånden får Jens og hans kone gode muligheder for at vælge Jens' sidste hjem, måske et plejehjem, som kan rumme dem begge.
Eller der er midlerne fra finansloven for 2018, som bl.a. er målrettet mulighederne for, at flere får en værdig afslutning på livet, eller der er klippekortordningen, så ældre får mulighed for at vælge ½ times ekstra hjælp og støtte om ugen, som de selv kan vælge hvordan skal bruges.
Med den i hånden kan kommunerne f.eks. prioritere flere varme hænder, og den mulighed bliver brugt flittigt.
Alene i 2018 er 89 pct. af pengene fra værdighedsmilliarden prioriteret til flere varme hænder ude i kommunerne, og det glæder mig, for omsorg og pleje er også helt centralt for et værdigt liv.
Ingen skal ligge med våde bleer i timevis, og ingen skal opleve ikke at komme ud af sengen før langt op ad dagen, fordi personalet ikke magter at få den ældre på højkant.
Andet er uværdigt.
Men livet som ældre er jo meget mere end ens eget liv.
Ens pårørende er et vigtigt omdrejningspunkt.
Indimellem bliver jeg også mødt med bekymringen fra mennesker i min egen omgangskreds, når de nærmer sig pensionsalderen.
Bekymringen går oftest på, hvad der mon venter, hvis og når man kommer på plejehjem.
TrygFonden offentliggjorde i efteråret en rapport, som viser, at 54 pct. af de +40-årige er utrygge ved, om ældreplejen vil være tilstrækkelig, når de får brug for den.
Så lad mig slå fast her, at ældreområdet er det velfærdsområde, som ved finansloven for 2018 blev prioriteret flest midler.
Ældreområdet blev prioriteret med 2,7 mia. kr., og når jeg nævner det, er det blot for at understrege, at vi i Venstre mener det alvorligt, når vi siger, at vi ønsker at prioritere en værdig ældrepleje.
Betyder det så, at alt er godt?
Der er plads til forbedringer.
Pårørende føler sig ofte magtesløse.
Derfor er det en vigtig indsats, som i de kommende år skal iværksættes af det nye videncenter Nationalt Videnscenter for Værdig Ældrepleje.
Videncenteret skal have et skarpt fokus på, hvordan vi nu og i fremtiden sikrer en værdig ældrepleje, så både Jens og andre ældre og deres pårørende kan føle sig trygge i hverdagen, ligesom indsatsen »Lær at tackle hverdagen som pårørende« skal bidrage til at give pårørende det helt nødvendige overskud til at passe på sig selv, for vi ved, at det slider at være pårørende til et menneske med demens eller en anden kronisk sygdom.
Mange pårørende glemmer simpelt hen at passe på sig selv, fordi hverdagen går op i en trummerum med at passe den syge ægtefælle, og det er ikke godt, slet ikke, hvis man som pårørende er så optaget af at passe en ægtefælle, at man selv bliver syg – stress, depression, ensomhed, isolation og mistrivsel er ofte en trist følgesvend for pårørende.
Det skal vi gøre bedre.
Vi skal hjælpe, så livet som pårørende ikke kører en ned, og man skal lære at passe på sig selv og holde fast i både livet og livsgnisten, også selv om man ufrivilligt er blevet omdrejningspunkt i en belastet hverdagssituation.
For at være helt ærlig er jeg super stolt af redegørelsen, og jeg kunne have valgt at fokusere på mange indsatser og mange initiativer, lige fra øget tryghed med det nye konkurslovforslag til puljen, der nu skal sikre en bedre bemanding på plejehjem og i hjemmeplejen, og til vores fælles arbejde med behandlingstestamenter.
Med behandlingstestamentet vil Jens og alle andre nu få mulighed for at vælge til og fra, inden de mentalt forsvinder ind i en verden, hvor man enten ikke kan nås eller ikke kan udtrykke egne ønsker.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Det Etiske Råd, som både politisk og med møder for alle interesserede ude i landet har bidraget til arbejdet med en værdig død.
Jeg kan ikke lade være med at nævne arrangementet »En livsnødvendig samtale om døden«, som jeg deltog i for et par måneder siden.
Her tog vi debatten om døden, som jo er uundgåelig for os alle, og det var en befriende og en ærlig snak.
Og som Det Etiske Råd selv fremhæver, er livet jo til stede, indtil døden indtræder.
Netop derfor skal vi sikre, at livet bliver så godt, som det kan blive, altså at man deler eller er en del af stærke fællesskaber gennem hele livet; at ensomhed holdes fra døren og ens pårørende formår at drage omsorg for en, eller at veluddannet og kvalificeret plejepersonale kan tage over, når opgaven bliver for stor.
Jeg vil gerne takke ministeren for redegørelsen.