Nanna W. Gotfredsen (M), 2025-01-14:
Tak for ordet, formand.
Det er jo farligt at sidde og skulle vælge mellem den gule, den grønne, den lyserøde og den alt muligt andet og omskrive talen undervejs, og jeg vil prøve at se, om jeg kan komme igennem det.
Jeg har simpelt hen ikke tal på, hvor mange jeg har mistet, som jeg har holdt af, så på den måde er det jo virkelig, virkelig virkeligt for mig.
Tak til fru Mette Thiesen og Dansk Folkeparti for at rejse den her forespørgselsdebat.
Det er jo afsindig vigtigt, at vi har samtalen, og at vi bliver ved med at have den.
Tak til alle, som jeg har lært at kende inden for lige lidt mere end et par år på en lidt anden måde; uanset hvilken farve I har, og hvor I er i spektret, så er I engagerede i den her sag.
At vi ikke har fået fingeren ud, hvad der sikkert er upassende at sige herfra, på et tidligere tidspunkt, har nok hverken den ene eller den side noget at lade den anden side høre for.
Nu er vi her, og nu gør vi det her, og det er fantastisk, og vi forlader ikke scenen, som fru Maria Durhuus meget klart sagde det.
Nej, det gør vi ikke, og flere andre har været inde på det; vi er nødt til løbende at holde øje med det.
Det her er svært, det er sindssygt svære balancer, vi varetager, så ingen skal lide en smertehelvedes død, fordi de ikke i terminalfasen får tilstrækkelig med opioider – lægerne er senest ude at advare mod, at vi får opiofobi – og så ingen er henvist til det illegale marked for at blive smertedækket, slet ikke i en terminalfase, og det ser vi verden over.
Ingen skal være henvist til det illegale marked for at få behandlet abstinenser, og de balancer har vi været så uhyggeligt dårlige til at balancere med i årtier med kæmpe skadevirkninger til følge.
Og ja, det har vi bl.a. været dårlige til, fordi vi, som jeg ser det, så massivt har prioriteret det, der kaldes forbudspolitikken, altså at sende signaler om at slå hårdt ned på det – man kalder det også ofte kontrolpolitik – mens faktum er, at vi ikke har kontrol.
Når selv børn kan købe livsfarlige piller, stoffer, hvad som helst, hvor som helst og dø af dem, så har vi ikke kontrol, men så har vi kontroltab, og hvis der er noget, jeg gerne vil, så er det at have kontrol, og det kræver en helt anden og noget mere oplyst og noget mere vidensbaseret offentlig samtale, end det er muligt at have.
At Moderaterne måske har stået lidt anderledes, end SVM har gjort det på det her punkt og vi stadig gør det og vi bliver ved med at gøre det, skal jeg overhovedet ikke tage noget som helst fra, og jeg vil også takke den anden vej herovre for samtalen og dialogen.
Jeg har måske slået i bordet en gang eller to, jeg ved det ikke – det kan man næsten ikke forestille sig, vel? – og jeg synes, vi er kommet et godt sted hen for nu, så det er fantastisk.
Men ingen har noget at lade nogen andre høre for.
Det var som at råbe under vandet i marts 2018, hvor der var to 14-årige, L og M, jeg kendte især den ene, han dør samme aften, hun bliver genoplivet i sidste øjeblik, svært, svært hjerneskadet, man råbte og man råbte, og vi snakker 14-årige, og det var i en lejlighed på Østerbro.
Forholdsvis kort efter var det en 15-årig i en lejlighed i Rønne, og da var vi så nået ind i 2019.
Fru Karina Lorentzen Dehnhardt har også kæmpet for det, og der er også al mulig grund til at anerkende det, men det var jo som at råbe under vandet.
Nu er vi her, og kan vi ikke bare blive enige om at mødes og fortælle om tingene og sørge for, at vi hele tiden holder fast i det?
For det skal vi nemlig, tingene ændrer sig, balancerne forskubber sig, og der kan bare være én læge, der svigter i et kommunalt område eller i et regionalt område, og nogle gange er det jo én og samme læge, der på 2 timer passer alle, der har brug for substitutionsbehandling i en region, og som ikke kan gøre det ordentligt ud fra de forudsætninger.
Der kan altså bare være én læge, der bliver lige rigeligt nærig, og så skubber det til balancerne, og så er det andre præparater, der kommer indover, fordi underverdenen altid er på forkant, de er vanvittig tilpasningsdygtige, udligner effektivt ethvert tab, de skal nok finde ud af det.
Men lad os lade være med at forlade scenen og så huske den 21. juli hvert år, som er international mindedag.
Lad os have fokus på det alle vegne i alle vores kredse, og det er i år en mandag.