Jette Gottlieb (EL), 2020-12-01:
Tak for det.
Se, vi behandler jo i dag en udløber af det såkaldte velfærdsforlig – og her vil jeg meget gerne have, at man kan høre gåseøjnene – fra 2006.
Verden så faktisk meget anderledes ud dengang, i hvert fald ude på arbejdspladserne.
For det første var der er en efterlønsordning, der sikrede, at man, hvis man følte sig nødsaget til at trække sig tilbage før pensionsalderen, så havde en mulighed for det som 60-årig, hvis man altså havde betalt sit kontingent til ordningen.
Desuden havde man dengang en forståelse af, at der, hvis det skulle give mening at forhøje pensionsalderen, så skulle ske væsentlige forbedringer i arbejdsmiljøet.
Siden da er der absolut ingenting sket.
I mange år havde vi en pensionsalder på 67 år.
Pludselig blev den i 1998 – og det er rigtigt, at det var med hr. Poul Nyrup som statsminister – nedsat til 65 år.
Var det nu, fordi folk var blevet mere slidte i deres arbejdsliv og derfor havde behov for en tidligere pension?
Næh, det var simpelt hen en økonomisk spekulation.
Dengang var retten til efterløn nemlig dyrere end retten til folkepension, og det er det samme, der sker nu, hvor pensionsalderen nu skal hæves til 69 år.
Så jeg vil tillade mig at citere Jomfru Ane: Tag aldrig fejl af, at penge var motivet, og at intet blev givet af kærlighed til livet.
Det, som vi diskuterer i dag, er jo sagligheden i den automatiske forhøjelse af pensionsalderen i takt med den gennemsnitlige stigning i levealderen – og jeg gentager lige: den gennemsnitlige.
Og oversat til almindeligt dansk betyder det jo, at arbejdsmand Petersen skal arbejde længere, fordi fru Plaskenskjold bliver over 100 år.
Vi ved jo, at forskellen i levealder vokser i de her år, spredningen bliver større og større.
Men der er en lang række andre saglige betragtninger i den forbindelse.
Vores forskellige arbejdsliv udvikler sig forskelligt.
Der er ingen tvivl om, at folk, der har mulighed for selv at tilrettelægge deres arbejde, bedre er i stand til at lægge deres ressourcer, så det ikke gør ondt.
Men det, der er kendetegnende for arbejdsmarkedet som sådan, er, at der i de sidste 20 år er sket en generel stigning både i tempo og i arbejdsintensitet, hvilket så i øvrigt har ført til en stærkt stigende produktivitet pr. arbejder, og nu taler jeg ikke kun om stigningen i tempoet på samlebåndet, som der vel ikke er så mange flere tilbage af, men det sætter sig igennem på mange måder: som dagbøder i byggeriet, hvis fristerne ikke overholdes; som en hurtigere omslagstid i lufthavnen, hvor flyet nærmest skal være rengjort og påfyldt, inden det er landet; som flere og flere deadlines for journalister til 24-7-nyhedsjagten; som flere gæster pr. kok og tjener i restauranterne; og dertil kommer flere syge og flere krav til sygeplejerskerne; større sagsstammer hos sagsbehandlerne i jobcentrene; flere elever og timer til lærerne osv. osv.
Den form for intensivering eller brug og smid væk-holdning til arbejdskraften har allerede nogle synlige resultater.
For det er jo ikke sikkert, at ens arbejdsevne følger med op, når man bliver ældre.
Sagkundskaben er ikke enig.
Nogle betvivler, at det gælder generelt, men alle er enige om, at det i hvert fald ikke gælder alle arbejdsfunktioner, og de henviser her som regel til mange forskellige typer fysisk arbejde.
Den viden har man også, hvis man færdes ude på de almindelige arbejdspladser.
I de seneste arbejdsløshedstal har vi i statistikken opdaget en stigning i gruppen af dem, der er mere end 60 år.
Det er nu ikke en signifikant stigning, men det, som vi ved, er, at hvis man først er blevet fyret og er over 55 år, så er mulighederne for at få arbejde igen stærkt reduceret.
Hvordan kan det nu være, hvis det er så vigtigt, at vi arbejder livet ud?
En undersøgelse viste f.eks. i 2017, at 59 pct. af de ufaglærte arbejdere havde forladt arbejdsmarkedet, før de var 62 år, og det samme havde 47 pct. af de faglærte og endda 30 pct. af funktionærer og tjenestemænd.
Jeg lavede selv en undersøgelse for tømrerne i København for 10 år siden.
På det tidspunkt var kun 20 pct. stadig i arbejde som tømrer, når de var over 60 år.
En del af dem havde selvfølgelig fået andet arbejde.
Derfor er ordningerne ikke supplerende, og det, som vi gør, når vi får pensionsalderen til at stige, er jo det, som jeg vil sige afsluttende: Lad nu dem, der kan arbejde, arbejde videre, og lad den kommission arbejde med helheden i hele det komplicerede pensionsspørgsmål, inden vi hovedløst griber fat i ét hjørne og kræver pensionsalderen hævet.