Nikolaj Villumsen (EL), 2017-03-14:
Tak for det.
Skal jeg gøre det?
Du hvisker mig i øret, når vi nærmer
Det er godt.
Tak, formand.
Det er på ingen måde optimalt at skulle diskutere de her vigtige organisationer, internationale fora samlet, men det er desværre blevet besluttet.
Jeg må sige, at jeg synes, at debatten i dag understreger vigtigheden af at gøre det.
Eksempelvis må jeg sige, at jeg er forundret over, at vi simpelt hen kan have en situation, hvor Dansk Folkeparti i Europarådets Parlamentariske Forsamling kan stemme for at holde hånden over Erdogan og forhindre os andre og faktisk også flertallet i Europarådets Parlamentariske Forsamling i at få sat konsekvens bag vores kritik af de menneskerettighedskrænkelser, der foregår i Tyrkiet, uden at man her på talerstolen i dag kan forklare, hvorfor man har gjort det.
Jeg tror, at der er rigtig mange danskere, der sidder og følger med i den her debat, som vil undre sig over, at man på den her meget uforklarlige vis i Dansk Folkeparti vælger at bakke op om den tyrkiske islamistiske præsident Erdogan på nuværende tidspunkt på den her måde i Europarådets Parlamentariske Forsamling.
Derfor er det jo vigtigt, at vi har debatten i dag.
Når Danmark står over for at blive formand for Europarådet, vil mit indlæg også komme til at dreje sig om Europarådet, for det er tiltrængt, at vi får en diskussion af Europarådet, og jeg håber, når udenrigsministeren kommer på, at han kan oplyse os mere om, hvad prioriteterne skal være for det danske formandskab for Europarådet.
Helt grundlæggende må det jo siges, at Europarådet er en klar succes.
Organisationen blev skabt af Danmark og ni andre vesteuropæiske lande på ruinerne af en forfærdelig anden verdenskrig, hvor det europæiske kontinent var blevet hærget af krig, af undertrykkelse og racisme.
Europarådet blev skabt med et meget klart budskab.
Budskabet var: Aldrig igen.
Aldrig igen skulle de her uhyrligheder overgå Europa.
Defor skabte man en ny organisation, som blev grundlagt på fundamentet af den europæiske menneskerettighedskonvention.
Danmark og de andre vesteuropæiske demokratier har dermed med Europarådet skabt en fuldstændig unik international organisation, som bidrager til at udbrede demokrati og menneskerettigheder, og som i dag har alle Europas lande fra Island til Aserbajdsjan, fra Rusland til Portugal med med undtagelse af Hviderusland, og som sikrer, at mere end 800 millioner mennesker i verden har ret til menneskerettigheder, for det har deres lande forpligtet sig til.
Det må man sige er noget af en bedrift.
Uden at gå i krig, uden at der er blevet spildt en blodsdråbe er det noget, som Europarådet og dermed også den danske indsats har medvirket til.
Det er jo ikke bare positivt, fordi det sikrer grundlæggende rettigheder for mennesker i de enkelte lande.
Det er også positivt, fordi det er et helt afgørende element i at skabe stabilitet og fred i Europa.
Det er bl.a. det, at mennesker har grundlæggende rettigheder, som giver den stabilitet og fred, som vi har i Europa, og som andre dele af verden desværre ikke er så heldige at have.
Når alt det er sagt – jeg synes, der er behov for at sige det, for vi taler tit om alt det dårlige, men der er faktisk noget her, som er en international succes, som vi har bidraget til at skabe – skal vi ikke hvile på laurbærrene.
Kigger vi ud i Europa, er det tydeligt, at menneskerettighederne er under pres.
Helt grundlæggende og fundamentale værdier krænkes i Europarådets medlemslande.
Jeg går også ud fra, at udenrigsministeren kommer ind på det, når han kommer på talerstolen, når det står i hans redegørelse.
Med andre ord har vi en situation, hvor en lang række regeringer i de enkelte lande løber fra de løfter, som de har givet deres befolkninger, om at sikre de her borgere grundlæggende menneskerettigheder.
De løber fra de løfter, som de afgav, da de ansøgte om medlemskab af Europarådet.
Det ser vi helt tydeligt i Rusland, som jeg i sidste uge besøgte sammen med en delegation fra Det Udenrigspolitiske Nævn.
Her knægtes ytrings-, medie- og forsamlingsfriheden dagligt.
Vi kom til at opleve det på vores egen krop, da vi eksempelvis så, at vores norske journalist og guide blev afvist ved grænsen, fordi han formentlig har skrevet kritisk om den russiske regerings miljøsvineri osv.
Det må man ikke.
Man må spørge sig selv: Når man fra russisk side afviser en journalist med baggrund i sikkerhed og uden at give noget som helst argument eller en klar redegørelse, viser det jo, at det er despoter, som er bange for mediefrihed, for ytringsfrihed.
Derimod giver det for alle os andre, for et samfund generelt stabilitet, et godt fundament for et godt samfund at have netop ytrings-, medie- og forsamlingsfrihed.
I Tyrkiet er situationen den, at det seneste 1½ år er udviklingen gået fra slem til fuldstændig forfærdelig.
FN kunne i sidste uge dokumentere voldsomme overgreb i form af deportation, tortur og drab på civile.
Det anslås, at 500.000 civile er jaget på flugt fra de kurdiske områder i det sydøstlige Tyrkiet.
Jeg tror, de fleste mennesker i Danmark deler min bekymring over den tyrkiske præsident Erdogans opførsel.
Men hans undertrykkelse indskriver ham i rækken af despoter, som vi desværre ser i verden på nuværende tidspunkt.
Til gengæld er der noget, der adskiller ham fra nogle af de andre despoter i hans nærområde.
De har nemlig forpligtet sig gennem deres landes medlemskab af Europarådet til ikke alene over for deres egen befolkning, men også over for alle andre medlemslande, at sikre og respektere grundlæggende menneskerettigheder.
Det vil sige, at der er intet, som vi pådutter dem, når vi taler om, at de skal respektere grundlæggende menneskerettigheder.
Tværtimod er det et løfte, de har givet som medlem af Europarådet.
Derfor ser vi også, at Rusland og Tyrkiet topper listen med flest domme ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Her kan deres borgere søge retfærdighed, når de ikke kan få den i deres egne lande.
Det er et meget, meget vigtigt element i de rettigheder, som Europarådet giver, nemlig at den enkelte borger kan gå til Menneskerettighedsdomstolen, sådan at tyrkere, russere, aserbajdsjanere, danskere osv. har ret til at sagsøge deres egne stater for krænkelser.
Det giver den enkelte beskyttelse, og det bidrager til at modvirke ustabilitet og konflikt, som naturligt følger, når mennesker ikke på en ordentlig måde har mulighed for at få en retfærdig afklaring.
Hvis vi eksempelvis vil undgå, at mere end de 500.000 mennesker, der allerede i dag er drevet på flugt fra deres hjem i det sydøstlige Tyrkiet, skal jages på flugt, hvis vi ikke ønsker, at endnu et land på grænsen til EU skal synke helt ned i kaos, er Europarådet faktisk et afgørende redskab.
Det er et redskab, som Danmark bør arbejde for at styrke både gennem flere ressourcer til en hurtigere sagsbehandling ved Menneskerettighedsdomstolen og til Europarådet generelt.
Det er tankevækkende, må jeg sige, at trods Europarådets vigtighed – det tror jeg faktisk at samtlige partier indtil videre i dag har været inde på – har organisationen et årligt budget på blot en dags forbrug i EU.
Det siger desværre noget om landenes prioritering af den her vigtige organisation.
Det burde være topprioritet for et dansk formandskab at styrke Europarådet med ressourcer.
Jeg håber, at det er det, vi vil høre fra udenrigsministeren, når han kommer på talerstolen senere.
Men det burde også være det danske formandskabs naturlige opgave at sætte behovet for stærkere værktøjer til at få landene til at leve op til deres løfter på dagsordenen.
Der er behov for, at man kan gå hårdere til værks over for de lande og regeringer, der har lovet at give deres befolkninger nogle rettigheder, men ikke gør det.
Ligeledes er det oplagt, at Danmark arbejder for at få EU til at leve op til det løfte, man afgav til befolkningerne i EU-landene med Lissabontraktaten, hvor man lovede at tilslutte sig Europarådets menneskerettighedskonvention.
Det er et oplagt emne for den danske regering at tage op som en del af formandskabet som et EU-land, at selvfølgelig skal EU leve op til det løfte, man afgav i Lissabontraktaten, og tilslutte sig menneskerettighedskonventionen.
Om det vil blive det danske formandskabs prioriteter, aner jeg ikke, men jeg håber, at udenrigsministeren vil bruge anledningen til at lytte til de forslag, der i dag er kommet fra Enhedslisten, og til at fremlægge de danske prioriteter fra regeringens side til formandskabet, for det er ved at være oppeover.
Til november skal Danmark overtage formandskabet.
I dag er det en oplagt mulighed for, at vi kan drøfte prioriteterne.
En ting, vi dog ved at regeringen har tænkt sig at bruge kræfter på, er til gengæld at arbejde for at bekæmpe den såkaldte dynamiske tolkning af menneskerettighedskonventionen fra Menneskerettighedsdomstolens side.
Med andre ord vil regeringen ikke styrke, men stække Menneskerettighedsdomstolen, i en tid, hvor vi rundt om Danmarks grænser ser slyngler som Putin, Erdogan og Orbán sætte sig på magten.
Jeg bliver nødt til at spørge udenrigsministeren: Hvad positivt forventer udenrigsministeren der vil komme ud af at sætte sig omkring et bord med præsident Putin, præsident Erdogan og premierminister Orbán fra Ungarn og drøfte indskrænkning af Menneskerettighedsdomstolens indflydelse?
Jeg må ærlig talt
sige, at jeg ikke forstår det.
Man åbner Pandoras æske.
For at være helt ærlig: Hvad mener regeringen, når man taler om en dynamisk tolkning?
Læser man menneskerettighedskonventionen, vil man se, at der ingenting står om lgbt-rettigheder.
Der står intet om privatlivets fred, hvad angår e-mails, og det er af den simple grund, at e-mails ikke var opfundet i 1949, og at homoseksuelles rettigheder desværre ikke var særlig højt på dagsordenen.
Men jeg er helt overbevist om, at stort set samtlige af os i Folketinget mener, at det er vigtigt, at homoseksuelles rettigheder sikres, og at privatlivets fred sikres, når vi sender en e-mail.
Med andre ord ville menneskerettighedskonventionen være fuldstændig ubrugelig i forbindelse med en lang række rettigheder, som jeg tror mange danskere tager for givet at de har, hvis den ikke blev tolket ind i den tid, som vi lever i.
Jeg bliver nødt til at sige, at den dynamiske tolkning ikke er noget, der er unikt for menneskerettighedskonventionen.
Altså, det sker jo også med grundloven.
Hvem i Danmark ville acceptere grundlovens ord om, at kongen bestemmer, hvem der er statsminister?
Hvem i Danmark ville acceptere, at lovene bliver givet af kongen og ikke af Folketinget, hvis dronning Margrethe prøvede at indføre en bogstavelig tolkning af grundloven?
Det er der ikke nogen af os der ville, og det skyldes jo, at der er en løbende fortolkning af, hvordan man skal forstå de ord, der står i grundloven, og hvilken betydning de har.
Jeg ved, at artikel 8 om retten til privatliv ofte er blevet kritiseret her af bl.a. regeringen.
Vi havde et samråd, hvor vi kunne høre fra udenrigsministeren og justitsministeren – det var i Udenrigsudvalget – at regeringen ønsker at ændre den her artikel 8.
Hvad vil man præcis ændre?
Hvad vil man få frem ved at gøre det?
Efter et langt samråd kunne vi ikke få et svar.
Vi ved, at danske embedsmænd taler med regeringer i andre lande.
Vi har fra et svar til den tyske Forbundsdag fået at vide, at den tyske regering blankt har afvist sådan en ændring.
Vi ved fra et svar til den svenske Rigsdag, at den svenske regering vil gøre præcis det samme.
Det er ellers lande, som er, hvad man normalt vil kalde ligesindede fra dansk side.
Hvem bakker så op?
Det står hen i det uvisse.
Vi har fået at vide, at Holland og England kunne finde på at gøre det, måske.
Jeg håber, at vi kan få en afklaring fra udenrigsministeren, men jeg er da ikke et sekund i tvivl om, at Orbán, Putin og Erdogan rigtig gerne vil bakke op.
Det er jo dem, man skal sidde omkring et bord og forhandle med.
Selv om man ikke er enig med dem, er det stadig dem, der vil have indflydelse på forhandlingsresultatet.
Det kan lige så vel være, at det er Erdogan og Putin, der får flertal blandt medlemslandene til de ændringer, og ikke hr. Lars Løkke Rasmussen og hr. Anders Samuelsen.
Ser man eksempelvis på artikel 8 om privatlivets fred og retten til en familie, er det relevant, at Menneskerettighedsdomstolen har afsagt en dom mod den ungarske regering.
Jeg står med dommen her.
Det var en klar forbrydelse mod retten til privatliv og retten til familieliv.
Det var en krænkelse af artikel 8, som regeringen gerne vil ændre tolkningen af.
Jeg vil godt æde min gamle hat på, at hr. Viktor Orbán er helt enig med den danske regering i, at der skal ske en udvanding af artikel 8.
Der er sikkert en lang række andre lande, der har ondt i menneskerettighederne, der vil bakke op.
For mig at se er det bedste bud Pandoras æske
Det tjener ikke Danmark, og det tjener ikke stabiliteten og sikkerheden og menneskerettighederne i Europa.
Der er 18 sekunder tilbage.
Tak for jeres tålmodighed.