Holger K. Nielsen (SF), 2018-11-22:
Det er jo diplomater, der har skrevet den.
Det kan man godt mærke på sproget, for der er ikke mange kanter her, og det er fint nok.
Det er I dygtige til i Udenrigsministeriet, nemlig at file sproget til, så der ikke er kanter i det.
Men det betyder også, at man af og til skal læse imellem linjerne og finde ud af, hvad der ikke står, hvis man ligesom skal få en samlet vurdering af det.
Når man læser det, ser det hele jo pænt og nydeligt ud.
Eksempelvis det sidste, som hr. Martin Lidegaard var inde på, altså hvordan der mangler ressourcer i udenrigstjenesten, og også i forhold til hvor mange flere ressourcer, hvor mange flere penge, der er tilført forsvaret.
Så jeg synes i og for sig godt, at regeringen kunne have nogle overvejelser over den balance eller mangel på balance, der er, mellem, hvor meget vi bruger på forsvaret og på militæret, i forhold til hvor meget vi bruger på diplomati.
Det er jo også udtryk for, at man har skåret voldsomt ned i udenrigstjenesten, hvor der så er tilført betydelig flere ressourcer til forsvaret.
I forlængelse af det undrer det mig også lidt, at Mellemøsten spiller så lille en rolle i den her redegørelse.
Det kan der være mange grunde til, men i betragtning af hvor stor en rolle Mellemøsten har spillet i den danske udenrigspolitik og sikkerhedspolitik og forsvarspolitik de sidste mange, mange år, er det alligevel bemærkelsesværdigt, at der ikke er nogen som helst form for ræsonnement over, hvordan den politik har virket.
Man kan sige, at da Anders Fogh Rasmussen kom til som statsminister i 2001, skete der i høj grad, hvad man kan kalde et paradigmeskift.
Det er et udtryk, der bliver brugt meget i finanslovsforhandlingerne.
Der skete i høj grad et paradigmeskift, sådan et fremmedord, som man bruger.
Men der skete et sådant voldsomt skift i den danske udenrigspolitik, hvor vi i højere grad blev militært orienteret.
Irakkrigen, Afghanistankrigen blev helt dominerende emner i den danske sikkerhedspolitik og udenrigspolitik.
Der har aldrig nogen sinde været nogen diskussion af eller en nærmere analyse af, om det har virket.
Det er egentlig bemærkelsesværdigt, når man tænker på, hvor mange ressourcer det har kostet, både pengemæssigt, men også i menneskeliv, og så har der ikke på noget tidspunkt været en virkelig samlet redegørelse for virkningen af det.
Det synes jeg i og for sig er rimelig bemærkelsesværdigt.
Det fører mig så også over til, at der jo stadig væk er nogle uklarheder, synes jeg, med hensyn til, hvordan man vurderer Europas fremtidige rolle, og det er jo et af de helt vigtige temaer i øjeblikket.
Der er nogle, der har brugt udtrykket disruption.
Det er også et moderne ord, der er kommet op, om den måde, verden fungerer på, og et af de meget karakteristiske disruption-træk er jo den amerikanske præsident, som i hvert fald, om jeg så må sige, er udtryk for en ganske ny stil og ganske ny politik fra amerikansk side.
Der synes jeg nok at vi måske er nødt til at gå lidt mere i dybden med konsekvenserne af det.
I redegørelsen her kører man den sædvanlige sang med, at man kritiserer lidt, men man håber så på, at USA kan blive inden for samarbejdet, og ellers skal der ikke ske noget.
Det er jo sådan set forståeligt nok, at man håber på det, men det er jo ikke sikkert, at det går sådan.
Jeg mener, at der jo allerede nu er store konsekvenser af den amerikanske politik.
Det forhold, at man trækker sig ud af atomaftalen med Iran, vil få konsekvenser for den iranske udvikling, men jo lige så meget for, at kineserne går ind og udnytter det tomrum, som opstår.
Det vil sige, at alle de steder, hvor amerikanerne trækker sig tilbage både i institutioner, men også geopolitisk, går kineserne ind i øjeblikket og får indflydelse.
Det er da dybt alvorligt, og derfor er vi nødt til, om jeg så må sige, at tage den kinesiske udfordring meget, meget alvorligt, og det gør man også i forhold til Arktis.
Jeg synes, det er fornuftigt, at man gør det i tæt samarbejde med Grønland, det er ret vigtigt dér.
Men man tager det alvorligt.
Man er også nødt til at tænke Europa ind i den sammenhæng, for jeg mener, at hvis der er et område, en aktør, der kan gå ind og udfylde det tomrum, som amerikanerne efterlader – Danmark kan jo ikke gøre det alene, det giver jo ikke mening, at vi gør det – er det EU og Europa, der kan gøre det.
Men det forudsætter jo igen, at vi har nogle lidt mere sammenhængende forestillinger om, hvad det er for et EU og et Europa, vi forestiller os.
Jeg tror ikke, men jeg ved ikke, om regeringen måske kan forholde sig til det, at vi forestiller os, at vi skal på samme militære niveau som USA.
Vi skal være en militær stormagt, som USA er det.
USA bruger i øjeblikket ca. 35 pct. af verdens samlede forsvarsudgifter.
Det går jeg ikke ud fra at vi skal op på?
Nej, men okay, hvad så?
Hvad er rollen for Europa?
Hvad er det, vi kan?
Og hvad er instrumenterne til det?
I forlængelse af det er der jo også nogle overvejelser om, at der allerede i dag bruges mange penge på forsvarsudgifter i Europa.
De bliver ikke udnyttet særlig godt, men hvis man ser på, hvor mange penge der bliver brugt på forsvaret i EU-landene i forhold til Rusland, er det mange flere penge – et langt, langt større beløb, der bliver brugt i EU.
Når vi alligevel er nødt til, som det er i øjeblikket, stadig væk at holde os til NATO og amerikansk støtte, skyldes det jo, at de penge ikke bliver brugt på en fornuftig måde.
Derfor synes jeg da bestemt, at spørgsmålet om at snakke om europæisk autonomi jo ikke nødvendigvis er et spørgsmål om, at militærudgifterne skal sættes meget i vejret – ikke nødvendigvis.
De sikkerhedspolitiske udfordringer kan godt håndteres endda, mener jeg, men det forudsætter selvfølgelig, at man har nogle analyser af det, når man går i gang med det.
Derfor er det også fint, at DIIS har fået til opgave at lave en stor analyse af de her spørgsmål.
Men grundlæggende går vi ind for den franske tankegang om, at Europa skal være en stormagt, også gerne en militær stormagt, under fransk ledelse.
Eller har vi nogle andre tilgange til, hvordan EU skal udvikle sin sikkerhedspolitik?
Der synes jeg virkelig at der mangler noget strategisk tænkning.
Jeg ved godt, at nu går DIIS i gang, og det er fint nok, og det kommer også nok.
Jeg er glad for, at den her redegørelse så klart bakker op bag Global Compact om flygtninge, i betragtning af at et af regeringspartierne jo direkte har undsagt det arbejde – det er De Konservative – hvilket jo må efterlade tvivl om, hvorvidt regeringen faktisk står bag det arbejde i FN.
Så jeg synes faktisk, at det er fint, at man kan læse her i strategien, at det står regeringen bag, og det vil sige, at vi kan sige til hr. Naser Khader, når han igen går ud for at sige de her ting, at det ikke er det, der er regeringens politik.
Det er fint, netop fordi, som vi også snakkede om tidligere, vi skal have globale løsninger.
Vi skal have FN ind på banen på de her områder.
Det er helt, helt afgørende, at man gør det.
Så det er jeg sådan set meget, meget tilfreds med.
Der er mange forskellige temaer, man kunne tage op, men som sagt synes jeg i og for sig, at der er meget sund fornuft i den redegørelse, der er her.
Endelig med hensyn til Arktis og Grønland synes jeg at det er meget tilfredsstillende, at man lægger så stor vægt på, at det skal ske i et tæt samarbejde med grønlænderne.
Når Danmark spiller en udenrigspolitisk rolle, skyldes det ikke Danmarks placering hernede.
Vi er i høj grad det, som historikeren Søren Mørch engang kaldte det nordtyske sletteland.
Vi er et lille land, men det er jo Grønland, og det er de amerikanske baser i Grønland, der har gjort Danmark så udenrigspolitisk interessant.
Det giver også en ansvarlighed i forhold til den arktiske udvikling, som vi må være opmærksom på fra dansk side.
Det synes jeg i og for sig også der lægges op til i den her redegørelse, også at det skal være i samarbejde med de grønlandske myndigheder.
Men det er fuldstændig afgørende, at det sker hele tiden, at det sker med respekt for grønlænderne, at det sker med respekt for, at vi ikke kommer ovenfra og putter noget ned over hovedet på dem, for så tror jeg bare, at det kan gå helt, helt galt.
Jeg mener, at vi har nogle store, store muligheder, også for at formulere en dansk politik på de her ting, men vi skal være i et meget tæt samarbejde med de grønlandske myndigheder.
Det skriver man også, men det skal også ske i praksis.