Marianne Jelved (RV), 2017-03-29:
Jeg vil indlede med at sige til ligestillingsministeren, at jeg ikke stiller spørgsmål om KVINFO til ligestillingsministeren, man har en opfordring, nemlig at hun med sig selv og sin regering overvejer, hvad det skal være for en opgave, KVINFO skal have fremefter, eller om det kan være den samme opgave, hvad Venstres ordfører næsten kom til at sige at det kunne.
Jeg synes, det er vigtigt at have en uafhængig institution som KVINFO, der kan bringe ny viden ind, som vi ikke har efterspurgt, fordi vi måske ikke tænker på det.
Det er bare en opfordring.
Så til selve redegørelsen, som jeg synes er glimrende.
Meget langt hen ad vejen er det jo stort set alle partier, der er bag de indsatsområder – det tror jeg at de er – for de fleste af dem finansieres af satspuljen, og det betyder jo også, at der er rigtig mange partier bag ved.
Derfor er der meget at genkende, og der er rigtig mange gode intentioner, og den er bygget rigtig godt op.
Til de seere eller lyttere, der muligvis ser eller hører debatten her, skal jeg sige, at der er en lang række indsatsområder, som er finansieret, er sat i gang, og som bl.a. også handler om et tema, som jeg vil tage op særskilt, nemlig vold i nære relationer, hvor der nedsættes en ny national enhed osv., der skal arbejde med det.
Der er også styrket oplysning og viden om vold i nære relationer som et indsatsområde.
Begge dele er fremragende!
Der er også en faktaliste over, hvad vi så egentlig ved, og hvordan verden ser ud, og nu tager jeg så et par eksempler, der har med vold at gøre: Det skønnes, at ca. 33.000 kvinder og 13.000 mænd hvert år udsættes for fysisk partnervold.
I 2015 havde ca. 2.000 kvinder og 2.000 børn et ophold på et kvindekrisecenter.
Og nu springer jeg lidt i det: 74 pct. af de voldsudøvere, der har været i behandling hos Dialog mod Vold, er vokset op i hjem med vold.
88 pct. af adspurgte danskere mener, at vold mod kvinder og mænd i hjemmet altid er uacceptabelt og skal straffes.
Det er jo det, vi bruger som udgangspunkt, når vi prioriterer som ligestillingsordførere og sammen med ligestillingsministeren og regeringen, og vi håber, at vi kan trække den rigtige vej.
Det, jeg så bliver lidt rystet over i de her dage, er, at jeg erindrer, at det for nogle år siden – og jeg kan ikke sige, om det er 5 eller 7 år siden, eller hvornår det var, men det er i hvert fald efter år 2000 – var 29.000 kvinder, der blev udsat for vold i hjemmet, og 10.000 mænd, der blev udsat for vold i hjemmet.
Derfor giver det da anledning til, at jeg må spørge: Gør vi det på den rigtige måde?
Skal vi i virkeligheden prøve at se på tingene på en lidt anden måde?
Kunne man forestille sig, at vi bredt i salen – altså partimæssigt bredt – sætter nogle konkrete mål, der peger på, at vi vil af med vold i nære relationer?
Kunne vi sætte os som et mål, at vi hvert år skal reducere antallet af voldstilfælde i de nære relationer med et eller andet tal eller på anden måde angive en retning for, hvad det er, vi gerne vil, som også på en eller anden måde forpligter os til at følge det op på en måde, som måske er mere konkret, end vi har været vant til?
Jeg mener ikke, vi skal gøre det på alle områder, men jeg synes, vi skulle gøre et forsøg et sted.
Og der synes jeg altså at volden er noget af det mest brutale.
Og jeg er lidt ked af, at der ikke er en statistik over, hvor mange børn der oplever vold i deres hjem mellem deres mor og far og måske også mod dem selv.
Vi kunne jo prøve at prioritere en indsats, der virker, for der er også områder, hvor vi ved, hvad der virker.
Vi ved, at Dialog mod Vold faktisk virker over for voldsudøvere, men det er jo etcifrede millionbeløb, vi har sat af til det.
Måske skulle vi prioritere anderledes og sætte endnu mere af til den opgave.
Når vi ved, at rigtig mange af de mennesker, der begår vold, er vokset op i familier med vold, så har det jo ingen ende, hvis ikke vi prøver på en eller anden måde at finde ud af, hvad der virker, og prioriterer det på en anden måde, end vi gør i dag, hvor vi næsten nogle gange symbolsk sætter etcifrede millionbeløb af, og hvor vi kunne udvikle flere til at arbejde med Dialog mod Vold, som faktisk virker.
Jeg tager det bare som et eksempel.
Men man kunne jo have en lang række eksempler på, hvad der faktisk virker, og så prøve at sige: Vi prioriterer det her i en årrække for at se, om det kan lykkes for os at reducere antallet af voldstilfælde i nære relationer.
Så det er, kan man sige, en håndsrækning eller et forsøg på at prøve at tage et skridt mere, end vi tilsyneladende gør i virkelighedens verden her med den måde, vi prioriterer på.
Når 88 pct. af borgerne finder, at vold i hjemmet er uacceptabelt, og finder, at vold skal straffes, giver det jo også stof til eftertanke.
Egentlig tror jeg, at man kunne blive straffet for vold i hjemmet.
Jeg har ikke undersøgt det her, men hvis man kan – og det her er virkelig et tankeeksperiment – kunne man jo sige, at den voldsudøver i hjemmet, som får en straf, kan vælge at få den straf erstattet af et forløb i Dialog mod Vold, fordi det faktisk viser sig, at man kan få f.eks. mænd, der udøver vold i hjemmet, til at lade være med det, når de har været igennem den opgave, som Dialog mod Vold stiller dem.
Skal vi ikke kort sagt prøve at sætte nogle mål for forandringen, så den lykkes, og så vi får det, vi alle sammen gerne vil have, nemlig et bedre samfund for de mennesker, der bor her?
Tak for ordet.