Aki-Matilda Høegh-Dam (SIU), 2022-04-21:
Når vi taler om udenrigspolitik, bliver vi ret hurtigt tekniske: et kontaktudvalg, diplomatiske ambassader, en flot flottenhejmer i jakkesæt, der sidder ved et rundt bord med mange forskellige landes fine bordflag.
Det kommer for mange hurtigt til at virke ret fjernt, som noget, der ikke har direkte betydning for den almene families hverdag.
Pludselig kunne vi se, hvilken effekt diplomatiet og det internationale samarbejde har, da der opstod krig i nærområdet.
Ruslands invasion i Ukraine er en frygtelig krig, som Siumut fordømmer på det kraftigste.
Uanset bevæggrundene kan et angreb på en suveræn nation på ingen måde retfærdiggøres.
Begge lande mister soldater hver dag – unge drenge, som har været nødsaget til at være soldater.
Ukrainske og russiske forældre, søskende, venner mister deres kære i en fuldstændig omsonst krig.
På trods af at det ikke går ubemærket hen, at man ikke altid støtter alle krigsflygtninge ud fra lige vilkår, er det alligevel meget rørende at se, hvorledes nabolandene i Europa står sammen for at hjælpe ukrainske krigsflygtninge og for at bistå med, hvad de kan, i håb om at ende denne grusomme krige.
I disse dage hører vi om vigtigheden i at have tætte relationer til ens nabolande og om, hvor vigtigt det er at føre diplomati.
Udenrigspolitik, som en gang imellem kan føles fjern for folk, kan pludselig mærkes meget nært.
Og det er ikke alene under krig, at vi bliver mindet om betydningen af udenrigspolitikken.
Med den verdensomspændende pandemi oplevede vi også betydningen af globaliseringen, og vi oplevede, hvordan der var et sammenhold mellem landene for at finde en vaccine og bekæmpe virussen.
For i en globaliseret verden, som vi nu engang lever i, er udenrigspolitik jo ikke længere blot diplomati mellem landene.
Det er jo lige pludselig vidensudveksling mellem mennesker, det er historie, det er kulturfortælling, det er, når vi laver samhandel med hinanden, og det er, når unge vælger at tage en uddannelse andre steder i verden for at udvide horisonten og blive dannede.
Min tale i dag handler derfor om vigtigheden af vores kontakt til vores nabolande og om Grønlands store ønske om at være med i den globaliserede verden.
I den forbindelse vil jeg gerne fortælle jer om en ung inukkvinde på 19 år ved navn Nivi .
Nivi har valgt at videreuddanne sig i Grønlands naboland Canada – et land, som vel at mærke også har inuit i landet, og hvis sprog og kultur minder meget om Grønlands, på samme måde som dansk, norsk og svensk minder om hinanden.
I Canada kan inuit som Nivi få mulighed for at få bedre ressourcer til at færdiggøre sin uddannelse, bl.a. fordi man vil være fri for de formelle landegrænser, som i sin tid har separeret inuitbefolkningen i Arktis.
Det eneste, hun havde brug for, var en dokumentation for, at hun er inuk.
Alligevel var der stor forvirring i Grønland om, hvem der egentlig har myndigheden til at erklære Nivi som inuk.
Idet alle grønlændere automatisk har et dansk statsborgerskab, kunne de canadiske myndigheder ikke påvise, at Nivi skulle være inuk, da vi grønlændere altså på papir er danske.
Derfor står vi også med et konkret problem, hvor udenrigspolitikken, som jo i 300 år har været styret i og af Danmark, ikke altid giver de samme muligheder til grønlandske inuit, der ønsker at interagere med den globaliserede verden og med nabolande som Canada – Canada, som vel at mærke blot er 16 km væk fra Grønland, hvilket svarer til den samlede længde af Øresundsbroen.
Alligevel har vi ikke sikret bedre diplomatiske bånd, for at inuit fra begge sider kan få de samme muligheder.
Derfor valgte jeg også at stille et udvalgsspørgsmål til statsministeren, som efterfølgende også blev videresendt til udenrigsministeren, for at få afklaring på, hvem eller hvilken myndighed der netop har kompetencen til at erklære folk som Nivi og alle andre inuit i det danske kongerige som værende inuk.