Villum Christensen (LA), 2018-05-18:
Tak til erhvervsministeren for en, synes jeg faktisk, imponerende redegørelse. Nu ved jeg godt, at man kan se virkeligheden meget forskelligt, om man er borger i Lemvig eller sidder på en café på Strøget i København, men at sige, at regering og Folketing ikke interesserer sig for landdistrikter og øer og lader dem i stikken, må være rigtig svært, hvis man ser den her sammenfatning af initiativer igennem, som vi nu er præsenteret for.
Jeg synes, at man kan blive helt forpustet af de 17 tætskrevne sider, og det stærke ved beretningen er jo egentlig, at det ikke bare er ord, men faktisk en perlerække af indsatser og handlinger, selvfølgelig store som små, men ting, som er besluttet og er sat i gang.
Senest så vi jo i går, som det allerede er nævnt, teleforliget, som blev præsenteret og endelig målsat.
Så skal jeg nok lade være med at nævne de over 14 mia. kr., som københavnske borgmestre sender ud i landområderne via udligningsordningen.
Det er selvfølgelig noget helt andet, men trods alt et vigtigt parameter i det samlede billede, når man vurderer de her ting.
Selv med den indsats ved vi jo også alle sammen, at det vil være umådelig svært at følge med storbyerne, når det handler om vækst og beskæftigelse.
Vi synes heller ikke nødvendigvis, at det skal være en ambition, fordi der er mulighed for at udleve nogle andre værdier, som byerne ikke kan byde på.
Jeg hørte Dansk Folkeparti komme ind på det gode liv på landet.
Det skal jeg ikke gentage, men det er jo ikke sammenlignelige størrelser, og det skal det heller ikke være.
Hvad angår metoderne, som vi som samfund skal gøre brug af, når der støttes op om landdistrikter og øer, vil vi i Liberal Alliance nok foreslå, at vi i højere grad end nu satser på at styrke rammevilkårene for de dominerende erhverv i landdistrikterne frem for de uendelig mange støtteordninger.
De kan også godt være nyttige, men det er nu sundere at satse på en mere selvhjulpen model, hvor det f.eks. er kystturisme, og vi hørte lige eksemplet omkring sommerhusudlejning, og hvor meget det kan give, og fødevareerhvervet, der vil være driveren, frem for et meget omfattende støtteregime.
Jeg har engang se en beregning – faktisk fra Rigsrevisionen – på, hvad der gives i støtte pr. person på vores øer, er det ikke 23-24 øer, vi har?
Hvis man lægger dem sammen og dividerer op i og ser, hvad en enkelt øbo kan komme til at koste, vil jeg sige det på den pragmatiske måde, at jeg egentlig slet ikke har lyst til at nævne tallet, for jeg synes, at det vil virke for provokerende, men det er rigtig, rigtig mange penge, vi bruger på yderområderne, og selv om regningen ikke er gjort op, ved vi jo også, at udflytningen af statslige arbejdspladser – det er allerede nævnt, nogle kalder det jo tvangsudflytninger af arbejdspladser til provinsen – jo heller ikke bliver billig.
Jeg siger det ikke, fordi vi ikke støtter disse meget konkrete initiativer, men jeg synes, at vi skal minde hinanden om, at denne betydelige saltvandsindsprøjtning er en nyskabelse i landdistriktspolitikken.
Det kræver mod, og man får ikke altid bare venner på den konto.
Vi mener nok, at man ud fra en sund fornuftbetragtning, når behov og efterspørgsel skal mødes, bør tage en pause i disse tvangsmæssige foranstaltninger og så i stedet for fokusere på de styrkepositioner, som er naturlige for livet på landet.
Et forslag til erhvervsministeren her på falderebet kunne være, ikke for at provokere, men for at få den samlede indsats synliggjort relevante steder, at ofre et enkelt frimærke og sende redegørelsen direkte til de mange borgmestre, som vi jo tit ser herinde, og som møder op og diskuterer færgetakster, udligning, nedrivningspuljer og meget andet.
Det synes jeg faktisk godt beretningen kan tåle.
Jeg blev selv, som jeg antydede i starten, meget overrasket over, hvor massiv en indsats vi i virkeligheden gør for landdistrikterne, når man puljer det og ser det i en sammenhæng, og det er det, der må være vigtigt, når vi som Folketing arbejder med disse områder.