Rasmus Nordqvist (ALT), 2018-04-10:
Jeg skal gå lige til det med det samme.
Der er som sagt tre forslag, som ikke rigtig har noget med hinanden at gøre, i det her forslag, og jeg vil tage dem et for et.
Først er der det med folkeafstemningerne.
Jeg vil sige, at jeg elsker enhver måde, vi kan komme til at tale om kunst på i vores samfund – enhver måde.
Noget, jeg ikke elsker, er ensretning, altså at der kun er én rigtig måde at gøre det på, én rigtig måde at involvere på, og den har vi bestemt herinde.
Det, man har i dag, er, at man har muligheder for at gøre det på rigtig mange måder.
Hvis man er nysgerrig på Statens Kunstfonds arbejde, hvis man har lyst til at række ud og høre, hvordan de egentlig arbejder, er de meget optaget af, netop når det handler om kunst i det offentlige rum, at have den dialog, finde den rigtige kunst, finde det rigtige sted, have dialogen, ikke bare med dem, der bestemmer der, hvor man stiller det op, men faktisk også med dem, der skal se på det, dem, der skal nyde det, dem, der skal provokeres af det, dem, der skal rykkes af det.
Det er Statens Kunstfond meget optaget af.
Man har jo haft nogle sjove projekter, bl.a. også hvor man har stemt om kunst, f.eks. »Vores Kunst« fra 2011, hvor der blev udvalgt tre projekter, der blev stemt om.
Hvad skulle det være?
Der var færgen på Ærø, hvor dem, der vandt – jeg tror, det var med 35 stemmer – blev valgt til at udsmykke den.
Der var andre fantastiske projekter, hvor man netop også sagde: Hvordan kan vi få dialogen om kunsten i det offentlige rum?
Så nej tak til at ensrette måden at gøre det på, ja tak til at involvere og inddrage på alle mulige måder.
Jeg synes, at hr. Søren Søndergaard var godt inde på de muligheder, der allerede er, og mange af de muligheder, som også bruges rundtomkring, er jo netop inddragelse, inddragelse, inddragelse.
Noget andet, jeg synes er værd at diskutere, når vi snakker om kunst i det offentlige rum, er, hvordan vi også nogle gange kan gøre det midlertidigt.
Altså, hvorfor skal en rytterstatue stå det samme sted i 100 år?
Eller: Hvorfor skal en smuk skulptur stå ét sted, i stedet for at vi rykker den rundt, hvert tiende år eller noget, for at flytte blikket på kunsten igen?
Det er også en spændende løsning, hvis vi gerne vil tale om kunsten i det offentlige rum.
Nej, tværtimod.
Vi har været ude at foreslå, at vi faktisk fik ansat kunstnere på de danske ambassader, så vi kunne have endnu mere arbejde, der handler om at mødes med kunsten fra vores samfund, fra vores kultur med andre kulturer og have det kulturelle møde, som er så afgørende for at arbejde imod konflikter og for en større mellemfolkelig forståelse.
Så nej tak, men lad os skrue op for dansk kunst i hele verden og danske kunstnere i hele verden.
Til sidst vil jeg sige i forhold til hædersydelserne, at jeg er helt frisk på, at vi kan snakke om, om der er bedre måder at gøre det på; jeg er meget, meget åben over for det.
Det synes jeg vi skal have med ind i overvejelserne.
Men at afskaffe hædersbeviserne for at lave én pris, der bliver uddelt en gang hvert tredje år til en kunstner, siger vi nej tak til.
Vi har mange flere kunstnere, der har behov for hæder i Danmark, end én kunstner hvert tredje år.
Jeg synes også, det er vigtigt, at det er staten, altså fællesskabet, der giver den.
Kongehuset har deres legater og priser, de giver, og det synes jeg de skal gøre helt i fred og uden vores indblanding.
Nu husker jeg at sige fra Radikale Venstre, at de heller ikke støtter forslaget.