Jakob Sølvhøj (EL), 2017-05-02:
Jeg har ved forberedelsen af dagens debat endnu en gang med interesse læst regeringens udspil om stærke dagtilbud, og jeg har glædet mig over på en af de allerførste sider at støde på Heckmankurven, altså den kurve, hvor økonomen James Heckman illustrerer, at investering i en tidlig indsats betaler sig.
At det betaler sig tror jeg i grunden de fleste har tænkt længe i forhold til børns trivsel og udvikling, men jeg fornemmer måske også, at der er nogle tendenser til, at vi måske kunne nærme os en konsensus, der hedder, at der faktisk også er en enighed om, at det samfundsøkonomisk kan betale sig at investere i en tidlig indsats.
Alligevel er det, som om vejene skilles, når vi kommer til, at der skal drives praktisk politik, og jeg har tænkt over, hvad årsagerne til det egentlig kan være.
Der er jo den mulighed, at nogle af de politiske partier, når alt kommer til alt, i virkeligheden overhovedet ikke tror på Heckmankurven, men bare tror, at det er noget sludder, som ser pænt ud på papiret.
Den anden mulighed er, at der opereres i meget korte perspektiver, og der er jo både kortsigtede og langsigtede perspektiver ved at investere i en tidlig indsats.
Den kortsigtede er den, at børn trives, når de går i et godt dagtilbud, og det mærker forældre med det samme.
Til gengæld kan den placering, de har på arbejdsmarkedet, når de er 46-48 år, ikke noget, der umiddelbart kan måles på et øjeblik.
Der kan også være den tredje mulighed, at nogle partier i virkeligheden mener, at vores dagtilbud ikke spiller nogen særlig central rolle, men at pengene i virkeligheden er bedre placeret i borgernes lommer, og så kan de enkelte forældre jo selv disponere over, hvor meget der skal bruges økonomisk på det enkelte barn.
Når jeg og Enhedslisten taler tidlig indsats, er vi altså ikke i tvivl om, også ud fra den forskning, der ligger, at det, der batter i forhold til en tidlig indsats, er, at der er ordentlige personalenormeringer, og det, der yderligere batter, er, at der er et godt uddannelsesniveau hos det personale, som har det daglige arbejde med børnene.
Jeg synes, der i regeringens forslag faktisk er gode initiativer på dagtilbudsområdet, der er mange brugbare forslag, og det er rigtig godt, at der er en vægt på en indsats over for socialt udsatte.
Det er godt, der skal afsættes penge til kompetenceløft, det er fint med styrket forældreindflydelse, og det er rigtig godt med et styrket samarbejde med den kommunale sundhedspleje.
Der er også elementer, vi er uenige i, og det drejer sig ikke mindst om det at skabe bedre vilkår for private aktører.
Vi mener ikke, at privatiseringen af dagtilbudsområdet har været området til gavn, men vi er til gengæld glade for, at der sendes et signal om, at vi i forhold til de private børnepassere måske vil se et initiativ, hvor man vil kigge på kvaliteten der, for vi har 10.000 små børn, der er hos private børnepassere uden den nødvendige kvalitet i dag.
Jeg vil pege på to ting, som jeg synes er helt afgørende.
Den ene er som sagt normeringerne.
Det er allerede nævnt, at tre ud af fire pædagogiske medarbejdere til daglig i kortere eller længere perioder oplever at være alene med børn.
Jeg synes, det skal være sådan, at vi skal have normeringer, vi kan kalde det minimumsnormeringer, men man kunne også sige, at vi skal have normeringer i vores daginstitutioner, sådan at når forældre kommer ned på stuen, kan de altid være sikre på, at der faktisk er mindst to medarbejdere.
Man ville studse, hvis man kom ned på skolen og kunne konstatere, at der den dag ikke var nogen lærere – det var ærgerligt, det var der altså ikke lige råd til nu.
Jeg tænker, vi skal have samme tærskel for at studse, når man kommer ind i børnehavegruppen, altså at det må være sådan, at der som minimum er to medarbejdere.
Det andet er, at jeg synes, at vi i fællesskab bør kigge på, om der ikke skal ske et større uddannelsesløft på området.
Jeg tjekkede lige personalestatistikkerne, et par timer inden jeg gik herned, og der er i dag 40.000 personer uden en pædagogisk uddannelse ansat i daginstitutioner, skolefritidsordninger og dagpleje.
Det er rigtig, rigtig mange, og skal vi tage forskningen alvorligt, nemlig at det er normering og uddannelse, der batter, må vi udover at pege på bedre normeringer konstatere, at det altså også er sådan, at der er brug for et meget stort uddannelsesløft, sådan at vi sikrer, at der bliver langt mere uddannet personale på vores institutioner.