Uffe Elbæk (UFG), 2021-04-07:
Tak for det.
Vi har sagt stort set det samme igen og igen, og vi kender hinandens positioner.
I dag har der også nærmest været sådan en hel juridisk fight imellem ordføreren for Dansk Folkeparti og nogle af os andre om, hvordan vi skal tolke regelsættet om de rettigheder, som borgerne på Vestbredden har eller ikke har.
Jeg tror, jeg vil starte et andet sted, for det, der driver mig i den her diskussion, er, at jeg jo også har været på Vestbredden.
Jeg har ikke været i Gaza, men jeg har været på Vestbredden og har set den forskelsbehandling, der finder sted mellem israelere og palæstinensere.
Da jeg kom hjem dernedefra, var jeg ikke et sekund i tvivl om, at det eneste ord, jeg havde for den virkelighed, jeg havde mødt, var, at det her var et apartheidlignende system og regime.
Og så har vi jo gennem det sidste år bare set, at situationen er blevet forværret nærmest dag for dag.
Vi får tallene ind i form af rapporter fra FN.
Jeg har også selv i nogle af mine spørgsmål nævnt, at antallet af nedrivninger kun er steget inden for det sidste år, at antallet af nye bosættelser kun er steget, og at antallet af strategiske bosættelser kun er steget.
En af ordførerne sagde, at det her måske er babyskridt i den rigtige retning.
Jeg tror, det er store skridt i den forkerte retning, altså baglæns.
Jeg ved godt, at det kan virke kontroversielt at begynde at spørge: Jamen er tostatsløsningen overhovedet den rigtige?
Jeg ville ønske, at den var det, men jeg har bare hørt for mange gange, at vi har sagt, at tostatsløsningen er det, vi arbejder på, men at der så intet sker.
Det eneste, der sker, er, at der reelt er en etstatsvirkelighed, i hvert fald når vi kigger på Vestbredden, men for den sags skyld også Gazastriben.
Israel agerer, som om der er en etstatsløsning.
Derfor håber jeg på, at alle jer, der lytter nu, hører alle de nuancer, jeg også kommer med.
Jeg ville ønske, der var mulighed for en tostatsløsning, men bør vi ikke begynde at diskutere den her problemstilling med en anden indgang og begynde at spørge: Kan vi ikke have som ambition, at de borgere, der bor i det samme område, har samme rettigheder?
Jeg ved ikke, hvordan vi skal starte den her diskussion uden at blive placeret i den forkerte bås, men jeg kan i hvert fald sige én ting, og det er, at de unge, der bor på Vestbredden, simpelt hen ikke har noget håb om, at de kan få en fremtid, som er værdig for dem og deres familier og deres kommende børn.
Altså, håbet er ikkeeksisterende.
Jeg ved godt, at der er nogle af jer, der siger: Nu håber vi på, at der med det kommende valg måske bliver en lille krog at hænge håbet op på.
Men jeg er som sagt dér, hvor jeg synes, at man skal diskutere, hvordan vi kan sikre, at de borgere, der bor i det samme geografiske område, har de samme rettigheder.
Den holdning gør, at vi ikke er med i det fælles forslag til vedtagelse, men har lavet vores egen, og det vil jeg lige læse op: Forslag til vedtagelse
»Folketinget erkender, at besættelsen af de palæstinensiske områder har fået permanent karakter, og at den måde, Israel behandler den palæstinensiske befolkning på i de besatte områder, har karakter af apartheid.
Det vil sige, at der er regler, rettigheder og livsmuligheder, der gælder for nogle borgere og ikke andre.
Det er vores bud på en vedtagelsestekst, og igen vil jeg sige, at mit afsæt for alt det her er den eklatante uretfærdighed, som finder sted.
Det gør dybt indtryk på mig at opleve unge simpelt hen miste håbet for deres egen fremtid, og det er håbet, jeg synes vi skal stå op for.