Søren Espersen (DF), 2019-11-29:
Tak for det, og tak til udenrigsministeren for besvarelsen.
Jeg synes måske ikke helt, han adresserede de problemer, som de enkelte, få danske virksomheder virkelig kom til at lide under.
Det var som nævnt det helt store skyts, der blev stablet på benene, da dronningen, prinsgemalen og kronprinsen i 2011 rejste til Moskva.
Som TV 2 dengang noterede i reportagen: Under statsbesøget har danske handelsinteresser absolut førsteprioritet.
Rusland var nemlig stedet.
Med 140 millioner mennesker og en imponerende vækst på 4 pct. var Rusland guf for danske forretningsfolk, og derfor blev dansk Erhverv i forbindelse med statsbesøget ført frem i Moskva med mere end 50 danske virksomheder med aktiv deltagelse af kronprinsen.
Kronprinsen udtalte til tv dengang: Det er første gang, der er så stor en erhvervsdelegation, som følger med i forbindelse med et statsbesøg, som i sig selv er en historisk begivenhed for Danmark.
Alt tænkeligt var på, og som nævnt sprang 50 danske virksomheder på det økonomisk frembuldrende tog tilskyndet af det officielle Danmark, og virksomhederne satsede et trecifret millionbeløb på de opfølgende eksportaktiviteter.
3 år senere var det hele forbi, investeringerne tabt.
Det opgjorte eksporttab ansloges til 3,5 mia. kr. alene det første år.
Danmarks enorme fødevareeksport blev hårdest ramt.
Det gjaldt jo mest af alt kødprodukter, okse/svinekød samt fiskeprodukter.
Det sidste var – i parentes bemærket – vores landsmænd på Færøerne jo friske nok til at overtage, og hurra for det, og hjertelig tillykke til dem.
Men det gjaldt også drikkevarer, korn, olie og fedtstoffer samt brødprodukter.
Mange virksomheder stod pludselig fra dag til anden med håret i postkassen og måtte til at samle op, fra før man startede eksporteventyret til Rusland.
Her et par eksempler, hvor jeg dog har valgt at anonymisere de pågældende virksomheder.
Skulle nogen have lyst til at kende virksomhedernes navne, er man velkommen til at henvende sig til mig bagefter.
Det første er en mejerivirksomhed med en omfattende eksport til Rusland før 2014 med store investeringer i logistik og infrastruktur i Rusland, som man først nu i 2019 har kunnet afvikle endeligt.
Det samlede tab for denne virksomhed udgør indtil nu 200 mio. kr.
Tabet af det russiske marked var ganske tæt på at tage livet af virksomheden, og man gennemfører netop i disse dage nu en større tilpasning for at tage højde for de sidste omkostninger forbundet med afviklingen af deres store investeringer i Rusland.
Et andet eksempel er en fiskerivirksomhed med stor eksport til Rusland af ørred.
Før embargoen blev kæmpeinvesteringer i eksponering foretaget af virksomheden.
På grund af satsningen var embargoen tæt ved at afvikle virksomheden.
Jeg har ikke en egentlig opgørelse over det samlede tab forbundet med denne embargo.
Men det er bare et par eksempler på de meget alvorlige tab, vores erhvervsliv led i forbindelse med Ruslandssanktionerne, og som vi her i Folketinget må og skal forholde os til.
Det lader i øvrigt ikke til, at handelssanktioner har den helt store effekt på de lande, man engagerer sig imod.
Vi har sanktioneret Cuba i 60 år, ligesom vi har sanktioneret Iran i 41 år.
I begge lande residerer stadig væk henholdsvis kommunister og islamister – ganske vist noget forarmede.
For det andet, og det er det vigtigste, mister dansk erhvervsliv markeder.
Jeg vil understrege, at jeg i dette alene beskæftiger mig med handelssanktioner og embargo.
Man kan hidkalde landets ambassadør til overhaling i ministeriet.
Man kan hjemkalde den danske ambassadør i landet.
Man kan gøre det muligt at fratage landets topfolk indrejse i Danmark.
Her er bare nævnt nogle enkelte muligheder.
Der er mange andre midler, man ville kunne tage i brug.
Men handel skal efter vor opfattelse altid kunne ske – selv med folkeslag, vi ikke nødvendigvis bryder os om.
Det var da eksempelvis også af den årsag, at Dansk Folkeparti fra starten anbefalede at give Rusland og Tyskland tilladelse til at lade deres gasledning føre over dansk territorium – i øvrigt var det også der, det endte – for selv under den rigtig kolde krig foregik energiforsyning og anden handel frit over jerntæppet, og sådan bør det være, for vi skal kunne handle med hinanden.
Det afgørende ved denne debat er, at vi fremover får nogle retningslinjer for, hvordan staten vil kunne hjælpe eksportvirksomheder, som kommer i pludselig knibe som følge af årsager, de intet har at gøre med.
Min slutpointe skal være, at jeg føler, at det er alt for let for regeringen og Folketinget at indføre sanktioner.
Vi kan sidde som nævnt med glorie om hovedet og trykke på knapperne og gøre det fuldstændig omkostningsfrit for os selv.
Det er ikke os, der skal ud at finde 4-5 mia. kr.
Nej, for os herinde har det ingen økonomiske konsekvenser.
Det tager erhvervslivet sig af.
Erhvervslivet betaler for Danmarks udenrigspolitik.
Jeg skal på vegne af Dansk Folkeparti fremsætte følgende forslag til vedtagelse:
Forslag til vedtagelse
Tak for det.
Nu kom hr. Bjarne Laustsen med en hel masse forklaringer på, hvorfor man skulle sanktionere.
Det er vi sådan set enige i, altså at der kan være god grund til det nogle steder.
Det, jeg egentlig vil bede hr. Bjarne Laustsen om at forholde sig til, er: Hvordan mener han, at man skulle have ageret over for en virksomhed, som jeg nævnte her, en mejerivirksomhed, som pludselig stort set mistede eksistensmuligheden og var ved at gå ned, og som har haft en udgift på 200 mio. kr. – på grund af noget, som staten har fundet på?
Det var ikke dem selv, der ønskede det; de ville gerne have fortsat med det.
Hvordan skal man egentlig forholde sig til sådan nogle?
Skal man bare sige: Nåh ja, det er da ærgerligt nok, hvis ikke de kan klare sig, må de gå nedenom og hjem?