Karina Adsbøl (DF), 2020-05-28:
I Dansk Folkeparti har vi tidligere foreslået, om ikke blot man kunne lave en hjemmel i serviceloven, der gav kommunerne ret til at yde overvågning, som har været gældende praksis før landsretsdommen fra 2015, men det har af uransagelige grunde ikke kunnet lade sig gøre.
Baggrunden for det her lovforslag har været en længerevarende kamp.
Under den tidligere regering og under den nuværende regering har Dansk Folkeparti haft indkaldt ministre til forespørgselsdebat, og den 12. november 2019 debatterede vi dette emne i Folketingssalen.
Forespørgslen lød: »Hvordan og hvornår vil ministeren løse overvågningsproblematikken og hjælpe de familier, som ikke for nuværende kan få hjælp til overvågning af et familiemedlem med indgribende handicap, fordi der ikke er hjemmel i servicelovens § 95, stk. 3, til at yde støtte til overvågning i eget hjem?«
I Dansk Folkeparti finder vi det vigtigt, at vi får ændret serviceloven, og at vi får indført en hjemmel, så kommunerne kan vende tilbage til den praksis, der gjaldt før landsretsdommen i 2015.
Der har været gjort en kæmpe indsats for at løse det her med adskillige samråd, betænkninger og andet i Socialudvalget, hvor et stort flertal bl.a. skrev, at mulighederne for at finde en løsning på problematikken om kontant tilskud til ansættelse af hjælpere efter servicelovens § 95 om overvågning ikke var udtømt.
Partierne bag en tidligere aftale skrev videre, at de fandt, at det var af stor vigtighed, at denne problematik blev løst.
Men på trods af dette er det ikke lykkedes endnu at få rettet op på de uhensigtsmæssigheder, som den dom har medført.
Dommen medførte jo en justering af den tidligere praksis, hvor der rent faktisk blev ydet støtte til overvågning efter servicelovens § 95 rundtomkring i kommunerne.
Dommen fastslog imidlertid, at det alene er timer til personlig og praktisk hjælp i hjemmet, altså hjemmehjælp, der kan indgå i den samlede udmåling.
Det har så fået stor betydning for rigtig mange borgere, som grundet deres funktionsnedsættelse ikke er i stand til at tage vare på sig selv, og som derfor har behov for overvågning, fordi de f.eks. lider af epilepsi eller andre former anfald, hvor de har brug for hjælp.
Før dommen har kommunerne ifølge de oplysninger, som vi i hvert fald tidligere har modtaget, og som vi også har fået oplyst, fulgt den praksis, at overvågning blev indregnet i den samlede bevilling.
Flere familier har måttet kaste håndklædet i ringen, fordi de har stået i en uholdbar situation, hvor de f.eks. har været tvunget til at sende de unge mennesker i et botilbud.
Derudover er der også hele problematikken om ALS-patienter, hvor jeg synes vi skal arbejde for fleksible hjælpepakker.
Det nytter ikke, at man ikke kan få den hjælp, man har behov for, så derfor må det være sådan, at man løbende og efter ens behov kan stige i antallet af hjælpetimer uden at skulle igennem et langvarigt klageforløb.
Efter den tidligere forespørgselsdebat stod alle Folketingets partier bag den her vedtagelsestekst: »Folketinget opfordrer regeringen til hurtigst muligt at finde en løsning på overvågningsproblematikken i relation til svært handicappede, der ikke kan være arbejdsledere, men som ønsker at bo hjemme, herunder bl.a. i forhold til overgangen fra barn til voksenliv.
Overvågning er helt afgørende, fordi personen akut kan have behov for hjælp på grund af f.eks. fejlsynkning eller et epileptisk anfald.
Overvågningen kan være et alternativ til anbringelse på et botilbud eller plejehjem.
En landsretsdom fra 2015 slog imidlertid fast, at der ikke er hjemmel i serviceloven til, at kommunerne kan bevilge hjælp til overvågning.
I praksis betyder det, at de pårørende er tvunget til at overvåge personen døgnet rundt eller søge om anbringelse på en døgninstitution væk fra familien og alt det, personen kender og er tryg ved.
Situationen er ikke holdbar for de berørte familier.«
Det var et enigt Folketing, der stemte den vedtagelse igennem.
Det her lovforslag lever ikke op til den fælles vedtagelsestekst, selv om det er et lille skridt i den rigtige retning, men det er ikke tilstrækkeligt.
Flere af høringssvarene påpeger, at der er behov for, at der indføres en overvågningshjemmel uden tids- og aldersbegrænsninger.
Jeg må også sige, at det har været en meget, meget kort høringsfrist, og jeg havde ønsket, at man havde fremsat det her lovforslag tidligere, for høringssvarene påpeger også forskellige ting: LEV finder det glædeligt, at der med lovforslaget tages et første skridt til at afhjælpe de udfordringer, som de berørte familier har, men finder den foreslåede ordning helt utilstrækkelig i forhold til det samlede behov.
Og Epilepsiforeningen ser det også som et første skridt, men melder også tilbage, at det her er et lille skridt i den rigtige retning.
Derfor er der rigtig mange høringssvar, som også påpeger, at det her kan blive meget bedre.
Jeg skal understrege, at vi selvfølgelig støtter det her lillebitte skridt i den rigtige retning, for det er faktisk noget, vi har kæmpet for længe i Dansk Folkeparti, og jeg vil også sige tak til de partier, der rejste det under finanslovsforhandlingerne, og som har fået den her del med.
Men jeg ser frem til, at vi måske kan forbedre det her lovforslag i udvalgsbehandlingen, eller at vi i hvert fald i fællesskab kan arbejde videre for, at det bliver bedre for alle dem, der har brug for hjælpen.
Tak for ordet.