Morten Østergaard (RV), 2016-10-06:
I søndags hørte jeg P2, og frem tonede hr. Anders Samuelsen, som var blevet inviteret ind i et program, der hedder »Jersild & Jukeboxen«.
Hr. Anders Samuelsen sammenlignede situationen med den berømte boksekamp »The Rumble in the Jungle«
– I ved, det, som bliver kaldt verdenshistoriens største boksekamp, og som foregik i Afrika mellem Muhammed Ali og George Foreman.
Og jeg overrasker vel ikke nogen, når jeg siger, at hr. Anders Samuelsen havde indsat sig selv i rollen som Muhammed Ali, der jo som bekendt vandt på knockout i ottende omgang.
Det, der så til gengæld udestod lidt, var, hvem der havde rollen som George Foreman, hvor der først skulle spilles kispus en syv-otte omgange og modstanderen skulle køres træt.
Hvem var det så, der ligesom skulle have knockouten
til sidst?
Det kunne jo være statsministeren, det kunne også være hr. Kristian Thulesen Dahl.
Men uanset hvad må man i hvert fald sige, at det nok ender med et blåt øje.
Det er jo spændende at tage boksningens verden med.
Hvad bliver det næste?
Cubakrisen, eller månelandingen eller hvad for nogle metaforer vil man finde frem for at beskrive vilkårene i regeringskonstellationen?
Men uanset hvad må man sige, at det jo nok er mere underholdende, end det er holdbart, at drive landet, som var det en boksekamp af historiske dimensioner.
Og jeg får nærmest ondt af statsministeren, når Dansk Folkeparti så møder op til Folketingsåret med et krav om en dronningerunde.
Lige som arbejdet skulle til at gå i gang, ønsker man at komme til majestæten.
Jeg ved, at Dansk Folkeparti tiltror kongehuset mangt og meget.
Jeg har prøvet tre af disse dronningerunder.
Kaffen er varm, og tonen er da mere andægtig, end det måske er almindeligt i den politiske debat.
Men det bekymrende er jo, at hvis den ene vil bokse og den anden vil drikke kaffe med majestæten, er resultatet lidt, at statsministeren står tilbage som Snøvsen i den berømte historie og med regeringsdannelsen som, ja, katten i sækken, og landet bliver reelt ikke ledt.
Måske kommer der valg i år, måske kommer der valg næste år, vi ved det ikke.
Men alt imens står de udfordringer, vi står over for, fuldstændig uløste hen.
Som Radikale er vi klar til forandringer.
Vi kæmper for dem, der har det sværere end os, og dem, der følger efter os, og det er det, vores politik sigter på, når vi taler om uddannelse, klima og den sociale balance.
Vores mål er at skabe grundlag for at investere massivt i uddannelse og i børns opvækst, fordi alle børn har fortjent en god opvækst, fordi uddannelse er et mål i sig selv, og fordi uddannelse er et middel for mange mennesker til at opnå en bedre tilværelse.
Uddannelser giver muligheder for den enkelte og for samfundet, og på den måde står vores politik jo i modsætning til den, som regeringen står for.
For her er uddannelse jo blevet en pengebrønd, hvorfra man fisker penge op, hver gang der er et hul i budgettet.
Politiforliget, dagpengeaftaler og helhedsplanen er delvis finansieret af uddannelsesbesparelser.
Det går ikke.
På et tidspunkt tørrer brønden ud, og det at skære ned på uddannelse er i sig selv fremtidsfjendsk.
Det er at save i den gren, vores børn sidder på.
Vi har ambitioner, og vi mener, pengene skal findes, så man kan investere i fremtiden.
Når det så kommer til det der med at prioritere, kan man med fare for at bekræfte en gammel fordom
jo godt blive lidt højre/venstre-forvirret.
Vi er jo næsten alle sammen herinde enige om, at pensionsalderen skal være 68 år fra 2030.
Det er faktisk allerede vedtaget.
Vi foreslår så, at det i stedet bliver i 2025, og for mig handler det jo om, at dem, der er raske og i arbejde, fortsætter lidt længere og udskyder pensionen en smule, og så kan vi bruge pengene på den næste generation.
Socialdemokraterne mener, vi er gået langt til højre med vores forslag.
Men hvis forskellen på højre og venstre bliver, om pensionsalderen er 68 år i 2025 eller i 2030, så er der vel snarere tale om klumpspil på midten.
Vi glæder os i hvert fald over, at selv om statsministeren på et tidspunkt mente, at det var masochisme at kigge på pensionsalderen, så er det det ikke længere. Forvirringen bliver ikke mindre, når vi kigger på skatten.
Vi har foreslået en omlægning af skatten, så skattestoppet ophæves og skatten på arbejde lempes, og jeg hilser det velkommen, at regeringen nu lægger Foghs gamle skattestop i graven, og at boligskatten skal følge prisudviklingen.
Og pyt med, at statsministeren også afviste det forslag, da vi kom med det i valgkampen.
Men mærkeligt er det jo alligevel, at Socialdemokraterne nu som de sidste holder fast i Anders Foghs skattestop.
Hvad er højre?
Tja bum bum, som vi siger i vores parti.
Jeg ved godt, at nogle indimellem synes, vi bliver sådan lidt reformliderlige i Radikale Venstre.
Og det er også derfor, vi konkret afsætter midler i vores bud på en 2025-plan til at afskaffe kontanthjælpsloftet, 225-timersreglen og integrationsydelsen, fordi vi ikke synes, at det er værdigt at finansiere vores velfærd og kommende generationers uddannelse ved at hente pengene hos de familier, der har mindst.
Nej, hvis man vil mere end at snakke pænt om de kommende generationer, kræver det mod til at prioritere.
Og ja, vi tror på fremtiden i Radikale Venstre, men jeg er altså ikke den godtroende spelthjerne, som nogle engang beskyldte mig for at være, da jeg havde besøgt flygtningelejre i Jordan og bare påpegede, at der nok ikke var udsigt til, at de syriske flygtninge rejste hjem i en nær fremtid.
Det viste sig jo, at jeg fik ret, og så er opgaven, og den burde samle alle, at komme i gang med at integrere og få skaffet flygtninge i arbejde og byde dem velkommen i Danmark.
Det burde man kunne blive enige om, uanset om man er til hvede eller til spelt.
Der er også nogle, der siger, at vi Radikale er vindmøllefetichister.
Og det er i hvert fald rigtigt, at vi ser vindkraft som den vigtigste energikilde, når man afskaffer kul og olie, og det mener regeringen jo også, men – og undskyld udtrykket – det virker jo mere som varm luft.
For regeringen vil skære ned på støtten.
Man vil ikke være med til at investere i de vindmøller, som vi jo sådan set i fællesskab har planlagt skulle komme, heller ikke selv om de nu er billigere, end vi troede, da vi aftalte det.
Vi siger, det er omkostningen værd at investere i den grønne omstilling, men også her skal ambitionerne følges af reel vilje til at investere og prioritere.
For ikke så længe siden stod jeg i et debatprogram på tv, hvor vi skulle diskutere integration.
Og et af emnerne var et gymnasiums beslutning om at fordele sine tosprogede elever ud i klasserne.
For pludselig blev det åbent diskuteret, om elevrådsformanden for Langkær Gymnasium overhovedet er dansk.
Jens er født og opvokset i Danmark og er lige så dansk som frikadellegennemsnittet af os andre, og han siger jo præcis det, som H.C. Andersen sagde: »I Danmark er jeg født, dér har jeg hjemme«.
Jeg glædede mig over, at hr. Kristian Thulesen Dahl også fandt plads til det i sin tale, og håber, det må sprede sig til hele Dansk Folkepartis gruppe, at folk, der er født i Danmark, ikke skal føle sig beklikket på deres danskhed.
Og jeg synes, at spørgsmålet er så væsentligt, at det fortjener nogle svar under Folketingets åbningsdebat.
For når tonen er blevet så hård og grænserne for, hvad man kan sige, er så flydende, er det så noget, vi har vedtaget, eller er der tale om et skred, som bare er sket, uden at nogen egentlig helt har ønsket det?
Jeg vil gerne give mit bud.
Jeg tror, det er frygten, der taler, når den pæredanske elevrådsformand Jens angribes så hårdt: frygten for det, der er anderledes, frygten for dem, der mener noget andet end flertallet.
Man kan selvfølgelig besvare spørgsmålet med, at det altid er debattørernes ansvar at holde en ordentlig tone, men så simpelt er det vel ikke.
For den her frygt er jo blevet legitimeret af en politisk kurs, som længe har været forkert.
Det er en kurs, hvor det gradvis er blevet mere og mere acceptabelt at udråbe flygtninge og dem uden vestlig herkomst som et problem for Danmark, og hvor man i fuld alvor kan hævde, at vi kan vælge mellem velfærd eller flygtninge.
Det er en kurs, som omfatter en lov om at tage smykker fra flygtninge, offentlige advarsler til flygtninge mod at rejse til Danmark, nedskæringer i ydelser til udlændinge, selv om det skaber fattigdom og kun få beskæftigede.
Det er en kurs, hvor det faktisk er blevet acceptabelt for politiske ledere at udråbe kontanthjælpsloftet til en succes alene med den begrundelse, at otte ud af ti af de ramte familier er af ikkevestlig oprindelse.
For mig og for Radikale Venstre handler det om politik og om et valg af retning.
Den politik, som et flertal i Folketinget har besluttet, begynder at slå revner i den værdighed og det sammenhold, som kendetegner vores fællesskab, fordi den er baseret på en fortælling om frygt.
Men vores fællesskab bør være rigt nok til, at det kan omfatte alle, der er her.
Det bør være et fællesskab, hvor den stærke hjælper den svage, og hvor vi på trods af forskelligheder kan leve sammen i tillid til hinanden.
Det er i hvert fald det fællesskab, som jeg tror på, og derfor vil vi som radikale arbejde for, at der skiftes politisk kurs, at Danmark trækkes i en anden retning.
Jeg elsker politik, fordi det kan skabe løsninger og forbedringer, uanset om det handler om de fattigeste i Danmark, flygtningene eller fremtiden for den næste generation.
Jeg ønsker, at politik peger fremad for dem, der har det sværere end os, og dem, der følger efter os.
Andre har formuleret visionen for Danmark, som at der nu skal sættes lås på døren, og at vi skal have en stor vagthund og et alarmsystem, som jeg tror hr. Kristian Thulesen Dahl fik sagt det til sit årsmøde.
Den vigtigste politiske opgave er at sikre status quo og et Danmark, hvor vi ikke dyrker mulighederne, men koncentrerer os om at bevare og forsvare, for der er jo så meget ondt derude.
Det er ærlig snak, men det er ikke noget, der bringer Danmark fremad, og jeg synes ikke, det er en vision, der er værd at basere sin politik på.
Radikale Venstre vil i en anden retning, og den retning, som er beskrevet her, er ikke en, vi lægger stemmer til i det her Ting og heller ikke efter et valg.
For vi politikere må tage ansvar for de beslutninger, vi træffer på kommende generationers vegne.
Vi skal ikke til højre, vi skal ikke til venstre.
Vi skal fremad.