Carl Valentin (SF), 2025-01-22:
Tak for det.
Det er et forslag, som på mange måder afspejler den virkelighed, som vi allerede lever i.
Familier er mangfoldige.
I dag findes der hele 37 forskellige former for familiekonstellationer i Danmark, som er registreret og anerkendt, og derfor er det også på tide, at vores lovgivning også rummer og anerkender de forskellige familieformer.
Det er både af hensyn til barnets og forældrenes rettigheder.
Lad mig forklare, hvorfor det er så vigtigt gennem tre hovedpointer.
For det første: Lad os tage et eksempel med en regnbuefamilier, hvor der er to forældrepar – to lesbiske mødre og to homoseksuelle fædre.
Problemet i dag er, at der kun kan være to juridiske forældre.
De to resterende forældre er såkaldt sociale forældre, som det også er blevet nævnt i debatten, og har dermed ikke specielt mange formelle rettigheder.
Men de her regnbuer findes, og de er ofte rigtig gode til at få det til at fungere, og det er de sådan set også nødt til.
Det juridiske problem opstår i tilfælde af f.eks. en konfliktfyldt skilsmisse, hvor barnet risikerer at miste kontakten til to af de vigtige omsorgspersoner i deres liv, nemlig de to sociale forældre.
Jeg synes, det er lidt paradoksalt, at der har været så meget fokus i debatten på konfliktsituationen som argument imod det her forslag, for det er jo netop i den situation, hvor der opstår konflikt, at det er et problem i dag, at der står nogle forældre, som er relativt rettighedsløse og derfor ikke kan tages med ind i ligningen, når Familieretshuset skal afgøre, hvad der er bedst for barnet.
Vi mener i SF, at det aldrig kan være i barnets tarv at være uden rettigheder, hvis familien går fra hinanden.
Et brud kan i sig selv være traumatiserende nok for et barn, og læg dertil at miste kontakten til to af sine forældre oveni.
Det synes jeg ikke vi kan være bekendt over for nogen familier.
De kan have svært ved at tage deres eget barn med til lægen, blive registreret i Aula, og barnet kan ikke arve på samme måde i forbindelse med en social forælders død.
Der opstår også situationer, hvor en social forælder vil tage sit barn med til udlandet, men pludselig bliver stoppet i lufthavnen af myndighederne, som mistænkeliggør dem, fordi de hverken står som juridiske forældre eller kan dele efternavn med barnet.
Det tredje vigtige argument for mig handler om at sætte barnet i centrum, og netop derfor må der være klare rammer her.
Det er ikke bare et spørgsmål om at udvide rettigheder, det er et spørgsmål om at sikre stabilitet og tryghed, også for barnet.
Med vores forslag her, som vi har brugt noget tid på, bliver det slået fast, at et barn højst kan have to bopæle f.eks.
Hvorfor det?
Fordi vi ikke vil udsætte børn for uoverskuelige ordninger eller konflikter mellem fire forældre, hvis et samlivsbrud skulle opstå.
Vi ved, at skilsmisser og samlivsbrud kan være traumatiske nogle gange, og det gælder uanset familieform, og derfor synes jeg, at vi som lovgivere skal tage ansvar for at skabe forudsigelige og stabile rammer for børnene.
Det samme gælder samværsretten.
I dag har et barn ingen ret til samvær med forældre uden juridisk forældreskab ved skilsmisse, og det vil vi gerne lave om på.
Men vi gør det med omtanke, for samværsretten skal altid tage udgangspunkt i barnets behov og ikke i de voksnes behov.
Derfor foreslår vi også med forslaget, at samværsretten for ikkebopælsforældre kan fastsættes mere begrænset, f.eks. på niveau med samvær med bedsteforældre.
Det giver mening, fordi det handler om at beskytte barnet mod stress og konflikter.
For vi vil rigtig gerne drøfte det her og sikre nogle bedre vilkår for de regnbuefamilier, der jo altså allerede er derude, men har lidt svært ved at blive betragtet på den måde, som de ser sig selv på.