Martin Geertsen (V), 2022-05-17:
Tak til fru Liselott Blixt og til de øvrige løsgængere, som har rejst den her forespørgsel om en autorisationsordning for psykomotoriske terapeuter.
Den her debat kan jo ved første øjekast godt minde en hel del om den debat, vi havde lige før.
Men ikke desto mindre, når man så dykker en lille smule ned i materien i det her, er der efter min bedste overbevisning også nogle forskelligheder.
Som jeg sagde i min forrige tale, har Styrelsen for Patientsikkerhed nogle kriterier, som man mener bør lægges til grund ved overvejelser om autorisation i forbindelse med professioner i sundhedsvæsenet.
Det første kriterium er, som jeg også nævnte før, om gruppen har en offentligt reguleret uddannelse til at arbejde inden for sundhedsvæsenet.
Det må man jo sige, der er tale om her, al den stund at psykomotorikere har en offentligt reguleret uddannelse, som er på professionsbachelorniveau.
Derudover er uddannelsen, så vidt jeg kan forstå, jo også den eneste sundhedsfaglige uddannelse på professionsbachelorniveau, som ikke har en autorisationsordning.
Det kan jeg sådan set godt forstå man stiller spørgsmålstegn ved hvorfor er sådan.
Jeg har i hvert fald til gode lige at finde en eller anden form for logisk begrundelse for det, når man isoleret set kigger lige præcis på spørgsmålet om uddannelse.
Det andet kriterium er, om faget indebærer selvstændighed og patientkontakt, og det må man jo sige, at det gør.
Der er jo en række områder, hvor psykomotorikernes behandling både vil kræve selvstændighed og patientkontakt, og det drejer sig både om den manuelle kropslige terapi, øvelser inden for bevægelse samt samtale om både kropslige og følelsesmæssige og tankemæssige reaktioner.
Derfor kan man altså også godt, synes jeg, positivt diskutere, om ikke også det kriterium er opfyldt.
Det tredje kriterium er, om mennesker under udøvelse af psykomotorisk behandling udgør en væsentlig fare for patienterne.
Så også her synes jeg jo, man kan diskutere, om ikke kriteriet er opfyldt.
Det fjerde kriterium går ud på, om der findes et behov for at tilkendegive over for befolkningen, patienterne, sundhedsvæsenet eller andre, om den her gruppe af sundhedspersoner opfylder de uddannelsesmæssige betingelser for at benytte en bestemt titel.
Hvis man lægger det sammen med den risiko, der er forbundet med en forkert behandling, og når man så samtidig har en offentligt reguleret uddannelse, så kan man jo også godt fra et vist perspektiv argumentere for, at det kriterium er opfyldt.
Jeg synes, det er en god diskussion at tage.
Det ændrer ikke ved, at vi stadig væk synes, at man bliver nødt til at se de her ting i en sammenhæng med, på hvilke områder inden for sundhedsvæsenet det ellers kan være til diskussion, hvorvidt professionen skal have en autorisationsordning.
Så vi vil gerne dykke yderligere ned i det her om autorisation bredt set, herunder for psykomotorikere, og det er derfor, at vi også på det her felt stiller et forslag til vedtagelse, hvor vi beder regeringen om at indkalde til en drøftelse om autorisationsområdet generelt set, og drøftelser, som jeg også sagde under mit forrige indlæg, som på den ene side bør tage hensyn til patientsikkerheden, fordi det er et vigtigt udgangspunkt, men også på den anden side sikrer, at der er fri og lige adgang til den enkelte profession.
Så vil jeg trætte formanden med at læse det samme forslag til vedtagelse op, som jeg læste op før, på vegne af Venstre og Det Konservative Folkeparti
: Forslag til vedtagelse »Folketinget pålægger regeringen at udarbejde en redegørelse, hvor der bl.a. foretages en oplistning af professioner på sundhedsområdet, som i dag ikke er autoriserede, og på den baggrund indkalder de politiske partier til drøftelse af muligheden for at udvide antallet af professioner med autorisation på sundhedsområdet.
Drøftelserne bør tage udgangspunkt i hensynet til på den ene side at sikre patienternes sikkerhed og på den anden side sikre den frie og lige adgang til at drive virksomhed inden for det pågældende professionsområde.«