Steffen Larsen (LA), 2024-12-12:
Tak, hr. formand, og den skarpe observatør vil bemærke, at jeg ikke er kulturordfører Katrine Daugaard.
Nej, jeg er retsordfører Steffen Larsen, men denne sag har ikke desto mindre min interesse.
For i sagen, vi skal tale om i dag, er det ikke blot kunst og kultur, der skal diskuteres, hvor jeg også selv har en del stærke holdninger til både kulturlivet og kunsten, og det, vi taler om her, er heller ikke blot hærværk, men det er også retfærdighed og særlig den danske befolknings opfattelse af retfærdighed.
Så lad mig sætte de to sager op over for hinanden.
Der er sagen om Katrine Dirckinck-Holmfelds politisk motiverede hærværk af en buste af kong Frederik V, og så er der sagen om Ibi-Pippi Orup Hedegaards hærværk af et Asger Jorn-maleri.
Så lad os tage fat i kronologien for at se, hvordan borgerne reelt har oplevet sagen.
For hvad vi kan blive enige om herinde i lokalet, er ikke nødvendigvis det samme, som borgerne ser og forstår ude i verden.
Katrine Dirckinck-Holmfeld begår sin udåd i oktober 2020, og en tiltale rejses først 12 måneder senere, i oktober 2021, efter en utrolig lang sagsbehandlingstid ved anklagemyndigheden og politiet, på trods af det, der for enhver normal borger har lignet en tilståelse i bedste sendetid i Deadline på DR eller endda længe inden.
Herefter sker der så intet frem til juni 2024, altså 3 år senere, hvor sagen så endelig droppes og den aldrig kommer for retten.
Her ved vi så fra dokumenter frembragt af Weekendavisens Poul Pilgaard Johnsen, at det simpelt hen er en konstant udsættelse foretaget af forsvarsadvokaten og anklagemyndigheden, der medfører, at sagen får lov til at løbe i, hvad der føles som det uendelige.
Vi kan jo afsløre, at en strafferetssag normalt er afgjort inden for 12 måneder ved Københavns Byret, men det medfører her som sagt, at sagen aldrig kommer for retten.
I stedet ser vi, at man ved forhaling og formudring af processen og en yderst medgørlig mængde statslige institutioner får ført sagen fuldstændig ud på et sidespor, og at den endelig opgives, og dermed slipper Katrine Dirckinck-Holmfeld for de konsekvenser, en retssag ville have medført.
Ja, hun skal så betale for en ny buste til Kunstakademiet, og det får hun jo så hjælp til, ved at hun fra Kunstfonden giver 35.000 kr. for det kunstværk, det er at øve hærværk på busten.
Så lad os se på det andet og nærmest parallelle forløb.
Ibi-Pippi begår sin udåd i april 2022, og man kan jo sige, at hvis Katrine Dirckinck-Holmfeld nu havde fået sin straf inden da, altså næsten 2 år før, så kunne det jo være, at Ibi-Pippi aldrig havde vovet at gøre noget, for uha, retsvæsenet kommer jo efter en, når man begår hærværk på kunstværker.
Tiltalen kommer med det samme, sigtelsen af Ibi-Pippi følger kort efter, og den 13. marts 2023 falder dommen i byretten i Viborg.
Så kan man lære ikke at lave hærværk mod kunst.
Så det virker på folket i det ganske Danmark som en sag, der bringer mistillid til vores retsstat, og hvor der altså ikke er lighed for Loke såvel som for Thor, og det må ikke være sådan, at det ender med at ligne, at man, hvis man er fra en nordsjællandsk adelig familie og med sin adgang i kunstnerkredse, kan gå fri, mens man som en fattig kunstner fra landet i Jylland ender med at blive straffet. For det er desværre det, det for enhver, der har fulgt sagerne, ligner, og alene det, at det ligner, kan være et problem, og det er jo noget, som man bør påtale fra øverste sted, fordi det skader borgernes retsfølelse, og den bruger vi jo meget tid på at diskutere ovre i Retsudvalget, hvorfra jeg kommer.
Vi har netop også set optøjer i Storbritannien, fordi borgerne der ikke følte sig set og hørt i deres retsvæsen, og de følte sig som andenrangsborgere i deres egne institutioner, og det er ikke, fordi niveauet for det her og situationen i Storbritannien tåler sammenligning, men man skal jo ikke have i hundredvis af sådanne sager, før det begynder at kunne tåle en sammenligning.
Ordet kunst er derudover ifølge regeringen ikke en undskyldning for at slippe for lovens lange arm.
For vi har jo koranloven, og deri har man jo lavet en undtagelse for kunst, men som dog ikke lader til at virke.
Ja, og så meget for armslængde og kunstnerisk frihed, når det kommer til det, som regeringen altså ser som entartete kunst.