Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2019-04-25:
Jeg vil også gerne rose Dansk Folkeparti for indsatsen for de anbragte børn, og jeg vil gerne sige, at de forandringer, der er sket på det her område, er sket med en stærkt presset minister, som fundamentalt set har haft et flertal imod sig på de her punkter.
Når det er sagt, vil jeg til gengæld gerne anerkende ministeren for det, der er landet i dag.
Det vil sige, at jeg ved, at ministeren har lagt rigtig meget knofedt i noget, som jeg faktisk synes er rigtig vigtigt på anbringelsesområdet, nemlig at vi får kigget på lønmodellen.
Det mener jeg ministeren skal have ros for.
Det er et stykke arbejde, som Folketingets partier kan bakke op, og som har indebåret rigtig meget knofedt fra ministerens side, og det vil jeg gerne give anerkendelse for.
Men som jeg sagde i min kommentar før, taler vi altså på anbringelsesområdet, når det drejer sig om anbragte børn, om noget, hvor vi som samfund i virkeligheden er inde at pille ved noget af det allerhelligste, nemlig at vi går ind og træffer nogle beslutninger om et barns tilhørsforhold og siger, at det her barn ikke længere skal være ved det, der er barnets biologiske forældre.
Det er så voldsom en indgriben, og når man gør det som samfund – og det mener jeg sådan set der er god grund til at gøre i de tilfælde, vi gør det, og vi har også i Socialdemokratiet et ønske om at gå videre ad den vej, for rigtig mange børn efterspørger som unge voksne, at de faktisk var blevet anbragt som børn, fordi forholdene var så grelle derhjemme – skal vi godt nok kunne stille bedre vilkår til rådighed end det, der er tilfældet i dag.
Det er i den her måned 20 år siden, jeg første gang blev valgt til Folketinget, og jeg mener, at det mest ansvarspådragende tal, der overhovedet findes i Folketinget, og som jeg nogen sinde er stødt på, er, at en fjerdedel af de anbragte børn forsøger at begå selvmord – en fjerdedel!
Jeg er med på, at man har haft en bumlet start på tilværelsen, når man er blevet anbragt, men det kan simpelt hen ikke retfærdiggøre, at en fjerdedel af børnene forsøger at begå selvmord.
Så beklager, hvis ikke jeg sådan har jubelklaphatten på i forhold til de småjusteringer, der er lavet på området de sidste fire år.
Jeg synes ikke, det er godt nok, og jeg mener ikke, vi er kommet langt nok, og jeg mener, at man alt for ofte bare har skudt det over på kommunerne og har sagt, at det er deres ansvar.
Nej, det mener jeg godt nok ikke det er.
Det har egentlig været min oplevelse, at man, hvis man kun snakker med folk, der er medlemmer af Folketinget, og som ikke er en del af regeringen, ville kunne sætte sig sammen og samle alle partierne i Folketinget bag en stor, gedigen, solid reform af det her område.
Jeg mener, at vi har et problem, når børn oplever at blive taget fra deres plejefamilier og blive hjemtaget af f.eks. en kommune.
Det er et problem for børnene, for det kan være de eneste solide forældre, de nogen sinde har oplevet, altså den plejefamilie, de er anbragt hos, men det er jo også et problem for plejeforældrene.
Hvad er det dog for noget, at vi siger til nogle plejeforældre, som har leveret en gedigen indsats, som har taget nogle børn til sig, og som har draget omsorg for dem: Desværre hjemtager vi børnene til kommunen af sparehensyn.
Jeg mener, at der mangler nogle fundamentale børnerettigheder på det her, nemlig at børnene skal ind og stå i centrum, de skal have ret til en regelmæssighed og en ro omkring deres opvækst.
Det mener jeg er det mindste, vi som samfund kan stille til rådighed.
Jeg mener, vi har et problem, når vi taler om de biologiske forældre.
De biologiske forældre er jo resten af børnenes liv forældre, og det kan godt være, at barnet, mens det er barn, er anbragt et andet sted, og at den biologiske familie spiller en anden rolle end den, den gør i de fleste familier, men den biologiske familie er der altid og spiller en rolle i børnenes liv altid.
Og der skal vi være langt bedre til som samfund at hjælpe og støtte de biologiske familier, både med de sociale problemer, de har, men også til at blive bedre forældre og til at få det samvær, der er med deres børn, til at fungere optimalt.
Og så er der selvfølgelig enkelte tilfælde, hvor man helt skal cutte forbindelsen.
De findes naturligvis, men i langt de fleste tilfælde er det barnets tarv, at de biologiske forældre kommer til at fungere så godt som overhovedet muligt.
Selv om der i dag er rettigheder for de biologiske forældre, ved vi jo, at det er de færreste af dem, der faktisk får de rettigheder, og at man ikke lever op til at give den støtte og hjælp, der er behov for.
Jeg synes, der er lang vej igen, men med det her beslutningsforslag kommer vi et stykke vej, men jeg har en fornemmelse af, at når der er behov for meget store forandringer, er der sådan en statslig dyne, der bliver lagt hen over tingene.
Det er, som om apparatet godt kan holde til sådan nogle småjusteringer, men når man fra politisk hånd siger, at her er der fundamentale problemer, bliver der lagt en dyne hen over det.
Og faktisk af præcis den årsag mener jeg, at det med, at det er en ekstern ekspertgruppe, er helt genial, og i og med at det så ovenikøbet kommer i kombination med, at der bliver tænkt nogle tanker i ministeriet, får vi det bedste af begge verdener.
For selvfølgelig kan ministeriet nogle ting, som en ekstern gruppe ikke kan, men jeg skulle hilse og sige, at min erfaring fra socialområdet er, at indimellem har systemet og statsapparatet i den grad behov for et kærligt los bagi, og det mener jeg vi som politikere har og systemet har, i forbindelse med at vi skal lave en større reform af det her område.
Hov, jeg skal hilse fra SF, Enhedslisten, Alternativet og Det Radikale Venstre og sige, at de ligesom Socialdemokratiet støtter op om det her forslag.