Jeppe Bruus (S), 2021-05-25:
Tak for det.
Da man behandlede beslutningen om at ophæve blasfemiparagraffen i 2017, var det kun Socialdemokratiet, der stemte imod.
Derfor ville det jo være sådan lidt selvmorderisk at gå og tro, at vi på den måde kunne lave om på den beslutning; flertallet består jo.
Derfor accepterer vi, at der er et flertal for det, og så kan vi jo ikke støtte det beslutningsforslag, der ligger her, og eftersom jeg antager, at resten af partierne herinde ikke har ændret holdning, men at hr. Sikandar Siddique formentlig har ændret holdning, efter han ikke er i Alternativet længere, er der jo ikke en jordisk chance for, at der kommer et flertal for det her beslutningsforslag.
Hvor meget betyder det så med blasfemiparagraffen?
Det kan man jo så kigge på, og i et historisk perspektiv har det ikke været sådan overvældende.
Sagen er jo også, at én ting er paragraffen og diskussionerne omkring det, der var i den hedengangne paragraf eller bestemmelse, noget andet er, hvad vi egentlig tror vi ændrer, og det er det, som jeg egentlig også forstår beslutningsforslaget handler om.
Altså, vi lever jo i en tid, hvor der bliver brændt koraner af til demonstrationer, og hvor religionskritik fylder rigtig meget og skaber mange følelser.
Tilbage i 2006 havde jeg som formand for Dansk Ungdoms Fællesråd den, jeg ved ikke, om det var en tvivlsom fornøjelse, men i hvert fald lærerige oplevelse at være formand for den del af den danske ungdom, der er organiseret uden for idrætten, da man havde Muhammedtegningerne, og rejste rundt i Mellemøsten, i golfen, og lavede arrangementer i Danmark med fokus på at forstå, hvad det egentlig var, der var i gang, og hvorfor vi ikke på vegne af en dansk avis kunne undskylde eller i virkeligheden indtage det synspunkt, at en dansk avis ikke måtte vise de her tegninger.
Og mens det hele stod og buldrede og bragede, var det faktisk en platform for at have en ret spændende dialog, også med nogle af de ungdomsorganisationer i Mellemøsten, som var på barrikaderne, men som, når man satte sig ned og snakkede sammen, faktisk, synes jeg, formåede at flytte sig.
Den type aktiviteter er jo helt central i et demokrati, altså at man faktisk evner at tale sammen, også uden at det hele buldrer og brager, og på den måde skabe forståelse, dannelse og uddannelse og dermed også en forståelse for, at vi jo lever i et demokrati, hvor vi faktisk værner om retten til, at man kan gå meget langt i den måde, man ytrer sig på.
Det, som Straffelovrådet sagde tilbage i 2015 var jo, at den daværende bestemmelse ikke forhindrede, at man gik meget langt i fornærmelser og ytringer, og jeg synes jo, at det er det, der er det spændende at diskutere med hinanden: Hvordan opnår vi, at vi ikke lader nogle få personers meget bevidste forsøg på at provokere og stigmatisere og alt muligt andet overskygge det, der for mig er det helt centrale i et demokrati, nemlig det, at man kan have en samtale med hinanden og blive klogere på hinanden og også blive klogere på, hvad det er for nogle værdier, der skal være gældende?
Det synes jeg der er et kæmpe arbejde med, og specielt i den tid, vi lever i, er der et meget stort arbejde i at være tydelig omkring, hvad det er for nogle værdier, der er danske, hvorfor det egentlig er, vi holder dem højt, og hvorfor det egentlig er, vi mener, at der er nogle værdier, der er bedre end andre.
Jeg synes, det er enormt vigtigt, at vi kan have den, uden at vi giver alt for meget opmærksomhed til nogle af dem, der for alvor forsøger at deltage i den debat med, mener jeg, helt absurde virkemidler.
Så på den måde er det jo en relevant samtale at have med hinanden, men vi kan ikke støtte beslutningsforslaget, som det ligger, også bare ud fra det helt pragmatiske synspunkt, at det ville vi formentlig stå ret alene med.