Lars Boje Mathiesen (NB), 2021-05-17:
Når jeg hører sådan en debat om fagforeningerne, føler jeg mig hensat til historien om Matador og Damernes Magasin – eller i hvert fald en historie om nogle, som har en butik og ikke kan forstå, at folk ikke længere gider at handle i deres butik, og i stedet for at kigge på, hvad der mon kunne være gået galt med deres butik, klandrer både dem, som har forladt butikken, men også andre butikker for at have nogle andre varer og nogle andre produkter, som folk hellere vil have.
Det er også meget let.
På den måde kan man leve med hovedet i busken uden at forholde sig til de reelle problemer, der er.
Det er jo det, der er tilfældet for mange af de her fagforeninger, som har oplevet, at der er et dalende medlemsantal.
Hvorfor er der det?
Ja, hvis det står til SF og hr. Karsten Hønge, er det, fordi der er kommet nogle, der har stjålet deres kunder.
Den frie vilje, folks vilje eller evne til at vælge selv eksisterer ikke i den socialistiske lejr.
Historien for alle os andre er så nok en anden.
Den er nok, at de her gamle, traditionelle fagforeninger har stået fast og stået stille alt for længe.
Verden er gået videre, og de er ikke gået med.
Rigtig mange unge, jeg taler med, som fravælger de her gamle fagforeninger, fravælger dem grundet den politiske del af det.
Jeg kan tage mig selv som et eksempel.
Da jeg som lærer skulle vælge, om jeg ville være med i Danmarks Lærerforening,
valgte jeg det også fra, fordi det var en politisk bevægelse, som brugte langt det meste af deres energi på det og ikke på at sikre gode arbejdsforhold til mig og mine kollegaer.
Jeg husker en debat, hvor jeg faktisk havde taget det med fagforeninger op.
På det tidspunkt var der faktisk en rimelig høj arbejdsløshed inden for lærerfaget, og jeg sagde: Hvad nu med, at vi foreslår, at vi fastlåser lærerlønnen i den næste kommende periode og så bruger de penge, som kommunerne vil spare på det, til at ansætte flere kollegaer?
Det vil da være solidaritet.
Det ville da gøre, at vores arbejdsløse kollegaer kunne komme ind.
Vi ville få bedre arbejdsforhold.
Men nej, ikke tale om.
Det ville ikke gå i den politiske verden i fagforeningerne.
Jeg tror, mange har fået nok af det.
Det gider de ikke, og derfor søger de hen til andre steder, hvor de kan blive fri for den del af det.
Det her forslag taler ind i, at man herindefra skal give en hjælpende hånd til de fagforeninger, som ikke er villige til at kigge indad, som ikke er villige til at forny sig.
Så er det jo klart, at hvis fagforeninger bare kan sende Socialistisk Folkeparti i marken til at gøre deres arbejde, så vil det hele også være meget lettere.
Men jeg tror ikke, det er den rigtige løsning.
For de vil stadig væk være dovne om 3 år, om 5 år, og så står vi i nøjagtig samme diskussion igen.
Så derfor skal min opfordring være til de fagforeninger, der oplever, at deres medlemmer forsvinder: Spørg dem da.
Spørg dem, hvorfor det er, de ikke finder værdi i det, og så lyt til dem, og ændr de ting.
Måske kan det også være, at de her unge mennesker eller folk, som lige kommer ind på arbejdsmarkedet og arbejder ude i den private sektor til nogle lønninger, som ikke er særlig høje, kigger på de her fagforeningsbosser og tænker, hvorfor pokker det er, de sidder og får over 1 mio. kr. i løn.
Måske kigger de på en HK-boss, som kan vælge at træde fra som 60-årig, og så kan han gå i 6 år, betalt af medlemmerne, for to tredjedele af sin løn, som var 88.000 kr. om måneden.
Det vil sige, at han kan rende rundt og få 58.000 kr. om måneden de næste 6 år for at lave ingenting.
Måske er de unge mennesker bare klogere end som så og gider ikke finde sig i det længere.
Det pamperi har de fået nok af.
Derfor vender de det ryggen.
Det ser jeg ikke som et sygdomstegn.
Det ser jeg faktisk som et sundhedstegn.