Mette Abildgaard (KF), 2024-04-30:
Tak for det.
Tak til fru Marlene Harpsøe for at tage initiativ til den her forespørgselsdebat og for at give os en lejlighed til at reflektere over noget, som jo ikke er simpelt, og hvor der er mange dilemmaer indbygget.
Jeg tror, at familien er den allervigtigste byggesten i vores samfund, det er der, vi bliver givet værdier, når vi er små, og det er der, vi søger hjælp og trøst, når livet er svært, og pårørenderollen kan være så forskellig.
Man kan være pårørende til sit lille barn, der er indlagt på hospitalet, og man kan være pårørende til sin gamle mor, som er på plejehjemmet, og derfor er det her så omfangsrigt.
Derfor er jeg egentlig også rigtig glad for, at de tre ministre har været her i salen i dag, og jeg synes også, de meget fint har redegjort for, hvordan man i langt højere grad er begyndt at tænke pårørendeindsatsen ind på tværs af forskellige områder.
Så tak for at anerkende det dilemma, der også er på det her område mellem på den ene side den værdi, de pårørende tilfører, og den funktion, de kan have i et måske svært behandlingsforløb eller andet, men jo også det skisma, der er, hvor vi ikke må overbelaste dem, og hvor vi ikke må fjerne den medmenneskelige relation, der er i en familie.
Man må ikke blive sagsbehandler for sin egen mor, og man må ikke blive koordinator for sit barn, men man skal blive ved med at være mor eller far og give al den kærlighed og omsorg, der ligger i den funktion, og der er virkelig et dilemma forbundet med det her område.
Jeg synes jo i og for sig, at det er rigeligt, at der er tre ministre, der er til stede i debatten her i dag, og tænk, at jeg skulle stå her og efterlyse flere ministre fra den her regering, men der er, hvis jeg skal være helt ærlig, så faktisk måske alligevel én minister, jeg har efterlyst og manglet lidt i dag, og det er beskæftigelsesministeren.
For der er altså rigtig meget af det, vi diskuterer i dag, som også involverer beskæftigelsesministeren, og det er jo bare et eksempel på, hvor bredt det her dækker.
Vi siger i Danmark, at vi skal passe på dem, der passer på os, og det er der også et veletableret engelsk udtryk for, og det er jo både sygeplejerskerne, lægerne, sosu-hjælperne og alle mulige andre.
Men det er først og fremmest også de pårørende, og for at de pårørende kan udfylde den funktion, bliver vi lovgivningsmæssigt nødt til at sætte nogle rammer op, så vi griber dem, når livet er allermest svært, og her er beskæftigelsesområdet altså ret centralt, og lad mig bare komme med et par eksempler.
Jeg nævnte tidligere over for sundhedsministeren det her med de børn, som bliver født meget for tidligt, og forældrene bliver, når de er i et behandlingsforløb på et hospital, så kompenseret med yderligere barselsuger, for at man ikke skal sende de her børn i institution meget tidligt.
For tidligt fødte børn vil i mange tilfælde også være tidligt udviklet, og de kan derfor have brug for nogle flere uger, før de skal afleveres i et offentligt institutionstilbud, og der er det bare superuhensigtsmæssigt, hvis man har den mulighed for at vælge at passe børnene derhjemme, også af hensyn til andre søskende og resten af familien, at det privilegie så bortfalder.
Og jeg vil ikke tolke for hårdt på ministerens svar, men jeg synes dog, jeg hørte en anerkendelse i form af, at vi med de nye behandlingsmetoder, der bliver skabt og taget i brug, også kan sikre, at resten af systemet ligesom reflekterer og afspejler det.
Vi har også haft et beslutningsforslag her i Folketinget, som handler om voksne mennesker, som mister en ægtefælle ud af det blå, og som står tilbage med børn under 18 år, hvor man står i en ekstremt sårbar situation, og hvor ens arbejdsgiver, som reglerne er i dag, egentlig kan have en forventning om, at man møder på arbejde mandagen efter.
Man har faktisk i dag som voksen ikke nogen rettigheder til at få sorgorlov, og du står også som den nærmeste pårørende til børn, der har mistet deres mor eller far, og skal kunne tage hånd om dem.
Jeg har spurgt ind til det i Beskæftigelsesministeriet, og det vil koste 40 mio. kr. årligt at give en ret til sorgorlov for den her gruppe, og det synes jeg er et relativt beskedent beløb, i forhold til hvor stor en forskel det vil gøre.
Lad mig endelig nævne et sidste initiativ, hvor jeg igen er stødt på det her med pårørendeindsatsen, der ikke er helt logisk.
Hvis man i dag mister et barn, har man ret til 26 ugers sorgorlov, 6 måneders sorgorlov, men hvis man, inden man mister barnet, har haft for tabt arbejdsfortjeneste i 2 år, f.eks. fordi man har gået hjemme for at passe sit kræftsyge barn, så mister man retten til sorgorlov, når barnet dør, og det er jo helt ulogisk, at man mister den ret.
Du har så en ret til at få forlænget det lidt i forhold til din tabte arbejdsfortjeneste, før du træder ind på arbejdsmarkedet igen.
Men du står jo stadig væk og skal håndtere en familie i sorg på præcis de samme vilkår, og jeg er med på, at lykken for alle ikke vil være at blive hjemme, og at lykken for nogle vil være at træde ind på arbejdsmarkedet med det samme, og det har jeg fuld forståelse for.
Jeg har egentlig meget mere, jeg gerne vil ind på, men tiden er ved at være løbet, og det understreger måske, hvorfor der en gang imellem er god grund til at tage den her snak.
Tak for ordet.