Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Stress er ikke et individuelt svaghedstegn.
Stress er et politisk problem og i høj grad et spørgsmål om, hvem der betaler prisen, når vi indretter et arbejdsmarked, der presser mennesker hårdere og hårdere.
I Danmark lever over 232.000 lønmodtagere med arbejdsrelateret stress.
Det er pædagogen Maria, der hver dag møder ind med ondt i maven, fordi hun ved, at der igen er for få hænder, det er sosu-assistenten Ahmad, der løber hurtigere, end kroppen kan holde til, fordi der mangler kollegaer, og det er HK-medlemmet Louise på kontoret, som får mails kl. 22.00 med beskeden om, at det bare lige skal være færdigt.
Når de mennesker bliver syge, er det ikke, fordi de ikke har kunnet holde til jobbet.
Så er det, fordi jobbet ikke har været til at holde til.
Alligevel er det i dag dem, der betaler prisen, ikke arbejdsgiveren og ikke systemet, men den enkelte lønmodtager og dennes familie.
Stress koster samfundet 55 mia. kr. om året, men for Maria, Ahmad og Louise er prisen langt større end tal i et regneark.
Det er søvnløse nætter, og det er angst.
Det er frygten for ikke bare sygdommen, men for det system, der følger med, for kontrollen, for mistilliden og for at blive kaldt tilbage for hurtigt og gå helt i stykker igen og måske ryge endnu længere ned.
Her rammer også uligheden ekstremt hårdt, for hvis du har penge, magt og fleksibilitet, kan du ofte selv forhandle dig til ro, nedsat tid og en blid tilbagevenden, men hvis du er lønmodtager uden særlige privilegier, hvis du er timelønnet, ufaglært eller eksempelvis arbejder i omsorgsfag eller i arbejde, som ikke er overenskomstdækket, inden for servicefag eller andre af eksemplerne, så er du langt mere afhængig af arbejdsgiverens velvilje.
Det er her, de mennesker, der bærer samfundet på deres skuldre, også er dem, som allerlettest bliver presset ud, når de bliver syge.
Forskningen er ellers helt klar: Risikoen for at ryge helt ud af arbejdsmarkedet efter en stresssygemelding halveres, hvis man får en gradvis opstart.
Effekten holder i mindst 3 år, og hver eneste gang vi risikerer en delvis raskmelding i stedet for at presse folk tilbage på fuld tid, giver det en nettogevinst på 27.500 kr. til de offentlige finanser.
Så både rent personligt, men også samfundsøkonomisk kan det betale sig.
Det her er derfor ikke kun det rigtige at gøre rent menneskeligt – det er det – men det er også det rigtige at gøre rent fornuftigt, rent økonomisk.
Alligevel har vi i dag et system, hvor arbejdsgiveren kan sige nej til en fastholdelsesplan, selv når både læge og kommune anbefaler den.
Samtidig kan arbejdsgiveren få fuld sygedagpengerefusion.
Det betyder i praksis, at regningen sendes videre til fællesskabet, mens man som medarbejder står alene og risikerer at blive afskediget.
Når arbejdet er årsagen til sygdommen, må arbejdet også være en del af løsningen, præcis som vi ønsker det ved en arbejdsulykke, hvor arbejdsgiveren har ansvaret for at lære af det, der gik galt, og indrette arbejdet anderledes.
Det er derfor, at vi oven på de anbefalinger, der er kommet, med dem, der har alt for dyre erfaringer, siger, at arbejdsgiveren ikke længere skal kunne afvise en fastholdelsesplan, når en stresssygemeldt medarbejder sammen med kommune og læge ønsker en gradvis tilbagevenden.
Det handler ikke om at straffe arbejdsgiverne.
Det handler om at tage ansvar.
For fastholdelse er en investering både i mennesker, i erfaring og i et arbejdsmarked, hvor du ikke bare bliver kasseret, som om du er skrald, og ikke bare bliver kasseret, fordi du er syg af at passe dit arbejde.
Så for os har det her forslag ikke alene handlet om dem.
Det har faktisk handlet om os, om, hvilket samfund vi vil være, også når mennesker bliver syge, og om vi vil acceptere et arbejdsmarked, hvor de mest udsatte betaler den højeste pris, eller om vi insisterer på tryghed, værdighed og solidaritet, at ingen skal frygte systemet, når de er allermest sårbare, og at der skal være tryghed.