Zenia Stampe (RV), 2017-11-14:
Vi er jo med i den her erhvervspakke, fordi vi har kunnet gøre den mere grøn med mere grøn energi, og det er vi faktisk rigtig stolte af.
Og så er der nogle ting, som vi har måttet leve med; det er jo en blandet landhandel.
Der er alt muligt forskelligt med afgiftsnedsættelser, og så er der også noget med grøn energi.
Der er også noget med, at småt er godt, og at små fødevareproducenter kan få lov til at sælge til detailhandelen uden at skulle betale en masse udgifter til kontrol osv.
Nogle gange vælger man at gå ind i sådan en aftale, fordi man synes, den bliver bedre, ved at vi er med, end ved at vi ikke er med.
Vi synes, den her aftale er blevet væsentlig bedre.
Der er nogle tidsler, ja, men der er en grøn satsning, som jeg slet ikke tror havde været der, hvis vi ikke havde været med.
Så vil jeg til spørgsmålet, om jeg bare ser velfærd som en udgift, sige: Nej, velfærd er også tit en investering i forebyggelse osv., men det er da også en udgift.
Det skal da være en udgift.
Det er da derfor, vi også går ud og tager imod tæv for reformer, altså fordi vi mener, det er en udgift, der er det hele værd.
Men der er da ikke noget negativt i at sige, at et område er en udgift.
Når man accepterer, at det er en udgift, men alligevel vil prioritere det, så er det jo, fordi det er rigtig vigtigt.
Det her er en udgift, men det er en udgift, vi gerne vil afholde, fordi vi synes, det er vigtigt.
Tak for det.
Jeg er i dag vikar for Marlene Borst Hansen, men derfor kan jeg jo alligevel godt forsøge på bedste vis at svare på spørgsmål, hvis der skulle være sådanne.
Vi er enige med Enhedslisten i, at kommunerne har ansvaret for plejehjem, og at det også er kommunerne, der har ansvaret for at sikre en bemanding på plejehjemmene, så den enkelte beboers værdighed og behov for støtte og hjælp og mulighed for selvbestemmelse imødekommes.
Det er ikke i orden i et velfærdssamfund – naturligvis er det ikke det – og detskal de enkelte kommuner og plejehjem rette op på straks.
Men der findes masser af gode plejehjem i Danmark – mange, mange steder, hvor beboerne føler sig godt og trygt hjulpet.
Og selvfølgelig skal der arbejdes på, at alle plejehjem kan sikre beboerne den hjælp, støtte og tryghed, som det enkelte menneske har brug for, men det tror vi ikke gøres bedst med Enhedslistens beslutningsforslag, selv om vi anerkender intentionen bag forslaget.
Det første punkt i forslaget om at sikre en så tilstrækkelig bemanding, at beboeren ikke oplever ventetid, tror vi er en illusion, selv om det er meget velment og alle ville ønske, at det var sådan eller kunne blive sådan.
Men uanset hvor høj normering vi har på et plejehjem, kan det ikke sikres, at beboerne aldrig vil opleve ventetid.
Der vil altid kunne opstå situationer, hvor mange beboere har behov for hjælp samtidig, og derfor vil nogle en gang imellem kunne opleve at måtte vente, også selv om vi opnormerer til det niveau, som Enhedslisten her foreslår.
Det andet punkt i forslaget er, at der altid skal være mindst to medarbejdere med relevant uddannelse og erfaring i nattevagt.
At der altid er to i nattevagt sikrer i vores øjne stort set ingenting.
Der findes meget små plejehjem, hvor det er tilstrækkeligt med en på vagt, og der findes meget store plejehjem, hvor to vil være alt, alt for lidt.
Vi kan være bange for, at man ville kunne se, at nogle kommuner kunne finde på at nedjustere bemandingen om natten til to, hvor de måske i dag har tre.
Alt i alt har vi Radikale stor sympati for Enhedslistens forslag, og vi deler intentionen om, at alle beboere på plejehjem skal opleve at få tilstrækkelig hjælp, støtte og tryghed.
Men vi tror ikke, at det er de her forslag fra Enhedslisten, som løser det.
Derfor kan vi ikke støtte beslutningsforslaget.
Det var den tale, jeg havde fået, og så har jeg selvfølgelig siddet og lyttet.
Det er jo ikke mit ordførerskab, og det er altid lidt spændende at komme ind på et andet ordførerskab, fordi man måske ser det lidt mere i et helikopterperspektiv.
Jeg tror på mange måder, vi kunne have haft en tilsvarende debat på børneområdet, psykiatriområdet osv. osv., og det er jo, fordi vores velfærd på mange områder er presset.
Med hensyn til de positioner, der gives udtryk for, så tror jeg måske godt på, at Dansk Folkeparti kunne finde de penge, der skal til.
For Dansk Folkeparti har ikke noget imod at nedprioritere noget andet, om det så skulle være børnene eller nogle andre grupper; det tror jeg måske Dansk Folkeparti ville have viljen til. Omvendt har jeg egentlig lidt svært at forestille mig, at SF og Enhedslisten, som jeg ellers har vældig stor sympati for, ville kunne anvise, hvor man skulle finde de her penge.
Nu ved jeg godt, at de har anvist det i det her, men så kunne man spørge, om der ikke er andre områder, der også kunne have godt af ½ mia. kr.
Altså, hvad med alle de meget store uddannelsesbesparelser, der blev gennemført på erhvervsskoler, ungdomsuddannelserne osv. ude i udkanten?
Hvad med psykiatrien – skal den ikke også have et løft?
Hvad med de der læger, som lige nu skriver: Det kunne også have været mig, fordi de oplever at være så pressede, at de er bange for at lave fejl?
Det er jo hele vores offentlige sektor, der er hårdt, hårdt presset.
Hvis man kunne give penge til det her, ville man så også kunne finde penge til alle de andre områder, som har mindst lige så meget behov for et løft?
Det er jo så en af de gange om året, man kan glæde sig over at være et parti, der rent faktisk går ud og siger, at vi er tilhængere af reformer.
Det er jo som regel vældig upopulært at gøre, fordi det virker, som om vi er sådan nogle, der vil gøre folk ondt.
Men grunden til, at vi gør det og tager de tæv, når vi siger, at nu skal folk blive lidt længere tid på arbejdsmarkedet – altså ikke dem, der er nedslidte, men sådan nogle som os, som måske godt kan arbejde lidt længere tid, end vi ellers havde planlagt – er jo, at vi så de der par gange om året kan stå her på talerstolen og sige: Vi tror faktisk, at hvis det var os, der havde de 90 mandater, så kunne vi godt finde flere penge til bl.a. det her område.
Det er sådan en af de gange om året, hvor man kan få lov til at sige det.
Jeg ved ikke, hvor mange der følger med, og hvor mange der belønner os for det – det tror jeg ikke vil ske.
Men det er jo min metarefleksion, når jeg står og hører på alle dem, som gerne vil opprioritere, og som gerne vil finde pengene, men som så heller ikke er dem, der har flertallet og i sidste ende skal foretage prioriteringen.
Derfor kan det være lidt en gratis omgang, mens dem, der så har ansvaret, har alle mulige pæne udenomssvar for at sige: Vi kan faktisk ikke finde pengene.
Men med den faglige tale fra min fagordfører og de metarefleksioner skal jeg meddele, at vi desværre ikke kan støtte forslaget.