Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2019-12-06:
Tak til hr. Jens Henrik Thulesen Dahl og hr. Alex Ahrendtsen fra Dansk Folkeparti for at have indkaldt til den her vigtige debat, som vi skal have i dag.
Jeg tror sådan set, at det er et af de spørgsmål, hvor alle egentlig er enige, forstået på den måde, at der jo ikke er nogen, der stiller sig op og forsvarer mobning som en god ting.
Det er sådan set et meget godt første skridt, for vi har masser af debatter i Folketingssalen, selvfølgelig, hvor man også i sin analyse af problemet simpelt hen er uenige.
Det vil sige, at man er uenige om, om der overhovedet er et problem.
Der må man sige, at lige præcis hvad mobning angår, så er der i Folketinget bred enighed om, at der er et problem, og at det også er et problem, vi skal gøre noget ved i fællesskab med hinanden.
Og der er et samfundsansvar i den sammenhæng.
Så langt, så godt.
Jeg vil sige, at hen over de årtier, jeg har beskæftiget mig med skolepolitik, er der sket rigtig meget, hvad angår mobbedagsordenen.
Det begyndte sådan i slutningen af 1990'erne og så frem mod i dag, og det er en problemstilling, som er blevet taget mere og mere alvorligt, og hvor der også er sket nogle gevaldige landvindinger i folkeskolen, eksempelvis at man i langt højere grad har lagt vægt på, at forældre deltager aktivt omkring deres børns skolegang og lærer hinanden at kende og på den måde bidrager ind i, at deres børn ikke mobber hinanden og ikke selv bliver mobbere.
Så man kan sige, at det at have fået et blik for, at det at håndtere mobning er en fællesskabsproblematik, hvor både forældre og skole spiller en aktiv rolle, og hvor vi også fra samfundets side kan bidrage til at skubbe på de ting, har bragt os rigtig langt, hvis man ser på det hen over de sidste årtier.
Jeg vil faktisk sige, at det er et af de problemer, der måske er blevet flyttet allermest i vores forståelse af det, også med de ting, vi har gjort ved det,
i den tid jeg har været i politik.
Og det er jo sådan set rigtig positivt.
Ikke desto mindre er der jo altså stadig væk lang vej igen.
Jeg tror, at vi alle sammen hører frygtelige historier om børn, der er blevet mobbet, eller som selv har mobbet andre børn i skolen.
Vi hører om, hvordan mobning ikke bare påvirker deres skoletid, men jo faktisk påvirker dem resten af livet.
Jeg tror også, at vi kan huske fra vores egen skoletid, hvordan man kan være bange for at falde uden for fællesskabet, for det er jo i meget høj grad det, det handler om.
Det handler jo om, hvilken dynamik der er i fællesskabet.
Og det foregår også i dag, men store dele af det sociale liv har jo så bare forandret sig fra dengang, vi selv gik i skole, hvor det primært var i og omkring skolen og skolegården – det kunne være omklædningsrummet til idræt eller klikedannelser, når der var frikvarter, eller hvad det nu kunne være.
Det, der så måske er den største forandring fra dengang, da størstedelen af os, der er her nu, var børn, er jo de sociale medier, altså at det rum, man kan mobbe i, ikke bare alene er i skoletiden – det er alt rigeligt, vil jeg sige – men at det også er uden for skoletiden, fordi de sociale medier spiller en afgørende rolle i den dynamik, der er mellem børnene.
Og når mobning udspiller sig på de sociale medier, kan den jo foregå hele tiden.
Det vil sige, at den fred, jeg tror de fleste af os har opfattet kunne være fra mobningen, når man endelig landede på sin egen adresse, når skoledagen var overstået og man var kommet helt hjem, jamen den er anderledes for børnene i dag, simpelt hen fordi deres telefon giver adgang til, at andre også kan trænge ind i ens allermest private privatsfære, og mobning kan trænge ind i alle afkroge af ens liv.
Tingene kan blive delt lynhurtigt og i et kæmpe omfang, og det er rigtig meget sværere for de voksne at få øje på det, om end jeg egentlig også syntes, at det var svært for gårdvagterne at få øje på det, da jeg gik i skole.
Eller i hvert fald blev det jo ikke stoppet, kan man sige.
Det foregik.
Så tror jeg, at vi som voksengeneration skal gøre os meget klart, at lige præcis den betingelse, at vi voksne ikke kan se det i særlig stort omfang, og at det kan foregå 24 timer i døgnet, er en anderledes betingelse, end da vi var børn og unge.
Plus at der jo så kommer den overligger, at børnene kan skabe et perfekt liv på de sociale medier.
Altså, der kan komme en meget stor diskrepans mellem det billede, de viser deres kammerater, som de også er sammen med i den virkelige verden, og så hvordan de egentlig har det, fordi de kan bruge de sociale medier som det kommunikationsmiddel, der på en eller anden måde viser de andre billedet på deres liv.
Så på den måde er der nogle ting omkring den her dagsorden, som også er ret anderledes, må man sige, ja, massivt anderledes, end da vi gik i skole.
Det skaber også et usundt præstationspres på de unge.
Så ud over at man kan vise et billede, der faktisk ikke helt stemmer overens med virkeligheden, så ligger der jo også et pres på de andre, og det er et pres, som måske heller ikke var der i samme omfang, da vi var børn, nemlig et pres, med hensyn til hvad der er det rigtige at gøre, det rigtige at sige, den rigtige måde at se ud på, alle de her ting, hvor de sociale medier i hvert fald kommer til at være katalysator for, at tingene får et større omfang, end da vi var børn.