Morten Messerschmidt (DF), 2019-10-31:
Tak, formand.
Ideen med sådan en forespørgselsdebat her er jo, at vi skal prøve at blive lidt klogere på, hvad Danmarks position i udenrigspolitikken og altså in casu i forhold til Tyrkiet er.
Lige nu er der ligesom to forskellige positioner, som regeringen har meldt ud de sidste 5 minutter, og derfor håber jeg i hvert fald, at vi igennem den næste times tid, eller hvad det varer, bliver lidt klogere.
For jeg forstår, at udenrigsministeren stadig mener det, som hr. Jeppe Kofod mente i Europa-Parlamentet i 2017, nemlig at man skal tage konsekvenserne af Erdogans regime og stoppe optagelsesforhandlingerne med den nuværende tyrkiske regering – altså stoppe optagelsesforhandlingerne.
Skulle der så komme en anden regering på et senere tidspunkt, og skulle der så pludselig udvikle sig et sprudlende demokrati efter alle oplysningstidens idealer, så kan man jo tage det op igen.
Men positionen er, at man skal stoppe optagelsesforhandlingerne.
Men så forstod jeg det, udenrigsministeren sagde, som at det kunne man egentlig ikke rigtig komme igennem med, for det var der ikke flertal for.
Men altså, uden at jeg skal virke manuducerende, er det jo ikke sådan, at man skal sidde og stemme om at stoppe optagelsesforhandlingerne, for de stopper automatisk, hvis der er et land, der meddeler, at man ikke længere bakker op, al den stund at en optagelse jo kræver opbakning fra alle lande.
Det er altså ikke meget ulig det, vi hørte fra statsministeren – var det i afvigte uge eller ugen før – i forhold til Albanien og Nordmakedonien.
Der er i min optik og i Dansk Folkepartis optik ikke noget mere skadeligt for relationen mellem EU og Tyrkiet end det forhold, at man har ladet Tyrkiet blive kandidatland til EU, og hvorfor nu det?
Jo, fordi Tyrkiet helt grundlæggende ikke hører til i den europæiske oplysningstradition, demokratiske tradition.
Den udvikling, der var efter nederlaget i første verdenskrig, som førte til kemalismen og, hvad kan man sige, de demokratiske institutioner, der trods alt opstod der – takket være Atatürk – var jo netop skabt af et opgør med alt det, der var tidligere, men ikke noget, der havde et dybt fundament, et rodfæstet fundament i det tyrkiske samfund.
Derfor opstod der jo den evige ubalance imellem islamisterne og kemalisterne, hvor man til alt held fik hæren ind som garantimagt, hæren, de sekulære kræfter, som tre gange verfede islamisterne ud af regeringskontorerne, indtil EU selvfølgelig kom med sin naive politik og verfede hæren ud af den tyrkiske forfatning.
Man gav Erdogan og hans islamistiske venner en kæmpe sejr, men gjorde netop derved de demokratiske kræfter en stor uret.
Det viser jo, hvor paradoksal situationen er.
Ved at prøve at presse Tyrkiet ind i en europæisk form, hvor landet med hele sin arv, sin historie, sin kultur ikke hører til, ja, så ender man faktisk med at gøre gavn for de mørke kræfter, som man udadtil siger og sikkert også tror at man bekæmper.
Derfor bør man selvfølgelig også, og det kunne være, at udenrigsministeren så ville svare på det lidt senere, standse med at finansiere det, der hedder førtiltrædelsesprocessen.
Der må man bare konstatere: Det sker jo ikke ligefrem.
Det er jo ikke sådan, at det tordner derudad i den rigtige retning, når det kommer til minoritetsbeskyttelse, pressens beskyttelse, kvindernes rettigheder, og hvad ved jeg.
Tværtimod går det alt sammen i den forkerte retning.
Så derfor, punkt 1, lad os nu stoppe med de her farceagtige optagelsesforhandlinger, og, punkt 2, lad os i det mindste stoppe med at finansiere Tyrkiet som et førtiltrædelsesland.
Tak, formand.
Ikke endnu.
Jeg afventer debatten.