Marie Bjerre (V), 2021-06-01:
Tak for ordet.
Og tak til SF for at rejse den her forespørgselsdebat om overgangen til voksenlivet for unge med et fysisk eller psykisk handicap, for det er en meget vigtig debat, vi skal have her i dag.
Vi har nemlig de seneste par år kunnet læse utallige hjerteskærende historier om unge mennesker og deres familier, som på egen krop har mærket, hvordan overgangen til voksenbestemmelserne i serviceloven har revet deres familieliv itu, og nogle unge mennesker med handicap er blevet tvunget på døgninstitution, fordi der er blevet skåret markant ned på den hjælp og støtte, som blev tildelt efter servicelovens børneparagraffer.
Det gælder eksempelvis den 18-årige og multihandicappede Simone fra Fårevejle, som fra den ene dag til den anden oplevede, at nærmest al hjælp blev skåret fra – og kun fordi hun fyldte 18 år.
Det var nemlig ikke, fordi hun var blevet mere selvkørende.
Som multihandicappet har hun stadig væk brug for hjælp til alt.
Førhen kunne Simone få hjælp alle ugens dage på alle tider af døgnet, men ved overgangen til voksenlivet trådte nye paragraffer i kraft, og det betød, at hendes kommunale hjælpetimer blev reduceret fra 67 timer til 22 timer om ugen.
Desværre er det ikke kun Simone, som har oplevet at miste livsvigtig hjælp, da hun fyldte 18 år.
Og knap halvdelen af alle sager om voksenhandicap, som lander på bordet hos Ankestyrelsen, er fejlbehæftede og ender med at skulle afgøres på ny.
Det vidner om, at der sker voldsomme retssikkerhedsmæssige brud på handicapområdet, og at der er behov for at finde nogle løsninger, så mennesker med alvorlige fysiske og kognitive handicap ikke kommer til at stå uden den rette hjælp, bare fordi de bliver voksne.
Som ung med et handicap skal man kunne stole på, at man får den rette hjælp og støtte fra kommunen – også når man fylder 18 år og overgår til voksenbestemmelserne.
I overgangen fra ung til voksen er der rent lovgivningsmæssigt mange ting, som ændrer sig, og derfor også mange bekymringer, som opstår hos den unge og familien – bekymringer om, hvad fremtiden bringer, og om den er tryg, og også bekymringer om deres sikkerhed for, at hjælpen og støtten følger med.
Når det i dag sker, at unge mennesker med handicap og deres familier får frataget støtte og hjælp i overgangen til voksenlivet, så handler det om, at hjælpen går fra udvikling over til en form for vedligeholdelse.
Eksempelvis er det naturligt, at et barn modtager en pædagogisk indsats og hjælp og støtte til udvikling af kompetencer til eksempelvis at lære at spise eller tage tøj på.
Det er netop med til at sikre, at den unge kommer godt ind i voksenlivet, og samme hjælp giver ikke mening i voksenlivet, hvor kompetencerne gerne skulle være udviklet så meget som muligt.
Derfor er der forskel på hjælpen, og den sondring mellem børneparagrafferne og voksenparagrafferne forstår vi godt.
Men alligevel er det uforståeligt, at forskellen fra børnebestemmelserne til voksenbestemmelserne i nogle sager som f.eks. Simones sag, som jeg refererede til først, skal være så stor, at det medfører så voldsomt et fald i støttetimer.
Derfor er der brug for, at vi tager et omfattende kig på, hvordan vi kan sikre mere tryghed i overgangen til voksenlivet for unge med handicap, så hjælpen ikke fra den ene dag til den anden sættes drastisk ned, uden at der i øvrigt er sket ændringer i livssituationen for den unge.
Eksempelvis har Danske Handicaporganisationer og Muskelsvindfonden foreslået, at unge skal have ret til at beholde hjælpen efter børneparagrafferne, indtil den unge har fået en bevilling efter voksenparagrafferne.
Dermed kan der måske sikres en mere blød og hensigtsmæssig overgang.
Vi tror på, at der er brug for at få diskuteret sådan nogle løsninger, og at socialministeren foretager en grundig undersøgelse af, hvad der kan gøres for at sikre, at unge med handicap ikke kommer til at stå uden den rette hjælp, alene fordi de fylder 18 år.
Så her til sidst skal jeg hilse fra mine gode kollegaer i Det Konservative Folkeparti og siger, at de også støtter forslaget til vedtagelse.