Mai Mercado (KF), 2025-04-04:
Først og fremmest vil jeg sige tak til Dansk Folkeparti for at tage initiativ til den her vigtige debat i dag.
Jeg synes faktisk, det har været en rigtig god debat på tværs af partiskel.
Meninger brydes, men, synes jeg, på en virkelig respektfuld måde.
Der var engang, hvor vi i Danmark kunne grine af os selv og af hinanden; hvor humor var en ventil, som kunne samle os på tværs.
Men i dag ser vi en anden virkelighed: en 29-årig mand blev den 24. februar dømt for at dele vittigheder – ja, vittigheder.
Det var ikke trusler, ikke opfordringer til vold, men vittigheder, humor, som jo ellers i årevis har været en del af den almindelige samfundsdebat.
Jeg synes, at dommen er et symptom på et stigende problem, fordi vi jo ser, hvordan racismeparagraffen, § 266 b, nu begynder i stigende grad at blive brugt til at straffe ord frem for at straffe handlinger, sådan at den, der siger noget krænkende, risikerer at blive retsforfulgt, uanset hensigten og uanset konteksten.
Fokus i debatten i dag har meget været på, hvem det er, man beskytter, men jeg synes også, man skal se på, hvem det er, vi ofrer.
For det er jo ikke de reelle ofre for hadforbrydelser, som vinder noget her.
Nej, her er det jo krænkelsesparatheden, som vinder.
Det er dem, der mener, at staten skal beskytte folk mod at blive stødt, som får overtaget.
Men hvad med ytringsfriheden?
Hvad med retten til at tænke frit, tale frit, diskutere åbent, også om emner, som kan provokere, emner, som måtte synes at være upassende og grove?
Et frit samfund må også kunne rumme humor og satire, både i ord og i billeder.
Satiren har altid spillet en afgørende rolle i demokratiet.
Den har udfordret magten, den har rystet normerne,
og den har skabt debat.
Det har været tilfældet hele vejen op igennem historien, og det gælder jo stadig i dag.
Tænk bare på Storm P, som brugte tegninger til at gøre grin med bureaukratiet.
Tænk på revyviserne, på »Man binder os på mund og hånd«, som jo også var en måde at udtrykke samfundskritik på dengang.
Der er eksempler på det helt op til i dag; det er blevet nævnt i debatten.
Hvad med Casper Christens »Mandrilaftalen«, »Drengene fra Angora« eller Muhammedtegningerne, som ikke bare blev en dansk, men en global kamp for ytringsfriheden?
Og tænk på de mange komikere, som gennem årene har brugt humor til at sige det, der kan være svært at sige, og hvor man bruger humoren som et spejl, som vi holder op foran os selv – hvor man bruger den til samfundskritik.
Det er jo en del af en sund og levende debat, og hvis først man begynder at kriminalisere satire, fordi nogen føler sig stødt, mister vi jo samtidig noget værdifuldt.
Hvis vi lader frygten for at krænke andre diktere, hvad der må siges og tegnes, risikerer vi jo at være på vej væk fra den tradition, som kaldes for frisind.
Satire går både til grænsen, men også over grænsen, hvilket vi har set og også hørt her fra Folketingets talerstol, hvor justitsministeren læste et par af de meget grove vittigheder op.
Der kammer den jo over i plathed og i grovhed, men det skal mødes med modargumenter i den offentlige debat.
Det skal mødes med argumenter i samfundet og ikke ved domstolene.
Det er jo også en af grundstenene i et frit samfund, at vi må forsvare humoren og satiren, også når den provokerer.
Da racismeparagraffen blev indført i 1939, var intentionen, at den skulle beskytte mod systematisk had og forfølgelse, og se, hvor vi er endt nu.
Hvis det her bliver glidebanen med den første dom, som nu er afsagt, hvor fører det os hen?
Engang var det politisk ekstremisme og organiseret hetz, som var i søgelyset, og i dag er det folk, der deler vittigheder.
Hvis først man accepterer det og går ned ad den sti, hvor staten kan forbyde bestemte ord og bestemte vittigheder, stopper det så ved vittighederne?
Er det næste skridt et generelt forbud mod satire og derefter politiske holdninger?
Og bliver det sådan, at før vi ser os om, lever vi i et samfund, hvor alle vogter over deres ord af frygt for, at de bliver de næste, der bliver slæbt i retten?
Det er jo ikke det samfund, nogen af os herinde drømmer om.
I Det Konservative Folkeparti kæmper vi for ytringsfriheden, særlig i de her år, hvor den synes at have mindre og mindre kår.
Jeg anerkender, at racisme er et reelt problem, men anerkender også, at man ikke kan lovgive sig frem til en bedre offentlig samtale, og at man ikke kan straffe sig til tolerance.