Pelle Dragsted (EL), 2016-12-08:
Jeg beklager, at jeg havde glemt, at der ikke var tale om et lovforslag.
Nå, men det forslag, vi behandler i dag, er sådan set en helt igennem pinlig omgang for folkestyret, og det gælder ikke mindst det forløb, der har været omkring det.
Forslaget er jo den ene del af en udmøntning af en aftale, som en række partier i al hemmelighed forhandlede om og indgik en sen lørdag aften dagen før dannelsen af den nye regering, og som jo grundlæggende indebærer, at partierne besluttede at tildele sig selv 52 mio. kr. mere i partistøtte plus det løse, der følger med.
Jeg synes egentlig, at den aftale og særlig forløbet omkring den afspejler nogle af de allerværste sider af Christiansborg: politikere og partier, der skifter holdning til principielle spørgsmål, efter hvad der lige er opportunt for dem; studehandler, hvor noget byttes for noget helt andet; og ikke mindst politikere, der, mens vi beder alle andre om at spare og skære ned, på en eftermiddag kan finde 52 mio. kr. til sig selv.
Så lad os starte med den spændende forhistorie for selve temaet for det her lovforslag, nemlig muligheden for at indkalde suppleanter for de folketingsmedlemmer, der bliver ministre.
Det er virkelig et studie i, hvordan holdninger til et ganske principielt spørgsmål kan skifte, som vinden blæser.
Derfor er det også lidt spøjst, at det er De Konservative, som ønsker at genindføre muligheden for at indkalde suppleanter til Folketinget for de medlemmer, som bliver ministre, for det var nemlig det samme konservative parti, der tidligere sammen med Venstre var arge modstandere af netop den mulighed.
Da den daværende SR-regering indførte muligheden af hensyn til Det Radikale Venstre, kaldte den konservative ordfører det for en slags særoverførselsindkomst til Det Radikale Venstre, mens Venstre kaldte det for det rene vælgerbedrag.
Og i betænkningen skrev de to partier, at det var en – og jeg citerer – »særlig ordning for Det Radikale Venstre, hvorved partiet skaffer sig et antal pladser i Folketingssalen, som resultatet ved sidste folketingsvalg ikke berettiger til«.
Men i dag, hvor det så er De Konservative selv, som er blevet et lille parti og står med samme udfordring, så er holdningen pludselig den modsatte
både for K og V. Altså, det ser ikke særlig kønt ud.
Der er vist kun ét ord for det, og det er opportunisme.
Socialdemokratiet har gjort det samme i forløbet bare med omvendt fortegn.
De indførte selv muligheden for at indkalde de her suppleanter og var imod afskaffelsen af den, men da De Konservative for nogle uger siden luftede muligheden for at genindføre den, var Socialdemokratiet pludselig imod – ja, i hvert fald et par dage, lige indtil de øjnede muligheden for at få noget til gengæld for at hjælpe De Konservative ud af den klemme, de var kommet i, nemlig en forhøjelse af den økonomiske støtte til partierne på Christiansborg.
Det bringer mig egentlig videre til det allermest pinlige ved det beslutningsforslag, vi behandler i dag, nemlig den studehandel, som blev indgået mellem et flertal af partierne sidste lørdag.
For som sagt er det jo en del af en aftale, der også omfatter en øget partistøtte på 52 mio. kr.
Altså, for at hjælpe De Konservative ud af en knibe tog de store partier sig simpelt hen betalt.
Det er vist definitionen på en studehandel.
Aftalen blev også, som det har været omtalt, indgået en sen aften og var formentlig timet til at blive offentliggjort samtidig med regeringsgrundlaget og den nye regering, og håbet var formentlig, at den ville drukne i alle de andre nyheder.
Det ønske kan jeg egentlig godt forstå, for det siger næsten sig selv, at mange danskere vil undre sig eller det, der er værre, over den her aftale.
Altså, midt i en tid, hvor vi skærer dybt i vores uddannelser, hvor vi hører om ældre, der ikke får skiftet deres bleer, hvor alle bliver bedt om at skære ned og holde igen, kan politikerne finde 52 mio. kr. plus det løse på en eftermiddag.
Avisen.dk bragte forleden et indlæg fra en sygeplejerske på Rigshospitalet.
Han skrev: »Da jeg sammen med andre sygeplejersker og sosuer hver eneste dag har råbt og fortalt om 80-årige fru Jensens behov og ønske om at få ordentlig, varm mad på bordet ... og få lov til at ...leve livet uden planlagt og skemalagte toiletbesøg, fik vi altid en ting at vide: "Men der er jo ingen penge."«
Han fortsætter: »Imens mange sosuer og sygeplejersker ... går med dårlig samvittighed over, at de ikke kan give den nødvendige hjælp til fru Jensen ... snupper politikerne 52 millioner kroner, som de fandt på et døgn, og vil bruge på at lette arbejdet for dem selv.«
Jeg kan sådan set godt forstå den frustration, og den tror jeg egentlig deles af mange.
Jeg vil gerne sige, at jeg synes, det er legitimt at diskutere partistøtten: om den er høj nok, om den er indrettet på den rigtige måde, og om Folketinget skal styrkes over for regeringen på den ene eller den anden måde.
Men det skal ske åbent, og det skal ske med grundighed.
Vi er jo i den særlige situation herinde, at vi lovgiver om vores egen løn, om vores egen pension og om vores økonomiske forhold.
Det bør til gengæld også medføre en særlig demokratisk adfærd og en vilje til åbenhed og grundig debat.
Jeg synes, som jeg har været inde på i spørgsmålene, at det værste næsten er, at man har smidt det arbejde om partistøtten, som blev lavet af den her ekspertgruppe, væk, og at man har set helt bort fra de anbefalinger, der kom dér.
Vi snakker meget om politikerlede herinde og anlægger bekymrede miner, men helt ærligt, med sådan et forløb som det her, hvor holdningerne skifter, alt efter hvad der er opportunt, og hvor partierne indgår den type studehandler, beder vi godt nok selv om det.