Søren Søndergaard (EL), 2018-10-11:
I næsten 20 år har Enhedslisten argumenteret for en afskaffelse af licensen – i næsten 20 år! – og som alternativ har vi foreslået en medieskat, for det var jo klart for enhver, hvilken vej det gik.
Så det har været fuldstændig åbenlyst, at man skulle gå den vej, og derfor skulle jeg selvfølgelig også være et skarn, hvis jeg kritiserede, at et flertal i Folketinget nu har tilsluttet sig det her synspunkt, for det synes jeg er godt.
Men så er alt det positive også sagt om de to lovforslag, som vi behandler i dag, og som er en opfølgning på nogle af de elementer, som indgik i sommerens medieforlig.
Eller måske skulle jeg lige nævne, at man ikke privatiserede TV 2.
Ros til Dansk Folkeparti for at få forhindret det.
Det var da altid noget, det var jo faktisk en del af planen, så den regner vi også på positivsiden: en dårligdom, der ikke blev gennemført.
Men ellers er det jo meget svært at sige noget positivt: Der er mindre public service, færre danske programmer, flere reklamer, mindre variation i udbuddet, flere genudsendelser og mindre modstand til trollefabrikkerne, fake news-fabrikanterne og de multinationale mediegiganter.
Det er klart, at når det ligesom er udgangspunktet for os, er vores holdning jo også, at det her medieforlig og de to lovforslag, som vi behandler i dag, er noget af det første, som en ny regering efter det kommende valg skal annullere og erstatte med noget nyt – noget af det første!
Jeg vil da godt sige, at jeg havde håbet, at den socialdemokratiske ordfører lige så tydeligt havde sagt det samme.
Jeg kan godt forstå, at den socialdemokratiske ordfører ikke vil ind på, hvor meget der skal føres tilbage, og præcis hvad, for det afhænger af en masse ting.
Men vi har jo trods alt deltaget i forhandlingerne, og jeg har tillid til, at kommer der er nyt flertal, så vil man annullere den her medieaftale og annullere de her to forslag, og erstatte dem med noget nyt.
Tag nu bare afskaffelsen af licensen.
Her havde man jo muligheden for at vælge en model, som sikrede – i lighed med alle andre områder, når vi snakker finansiering af offentlige udgifter – at de bredeste skuldre skulle bære det tungeste læs.
Den mulighed havde vi, ligesom når vi finansierer veje, når vi finansierer hospitaler, når vi finansierer skoler, når vi finansierer folkepension, eller hvad vi nu finansierer: De bredeste skuldre bærer det tungeste læs, altså en progressiv beskatning.
Men i stedet har regeringen og Dansk Folkeparti altså valgt en model, hvor stort set alle, fra direktøren i Danske Bank til den hårdtarbejdende sosu-assistent eller butiksansatte på minimumsløn, skal betale det samme.
Hvem er det, der roser den her holdning i deres høringssvar?
Hvem er det, der lægger sig på maven i sit høringssvar og siger: Fantastisk, tak til Dansk Folkeparti, tak til regeringen, fordi de har gennemført den her model?
Jeg forstår godt, at de roser det.
Jeg synes, det er svært.
Når folk siger, at vi har en overklasseregering, vil jeg jo ikke forholde mig til det, men jeg synes, det er meget svært ligesom at forstå det her på anden måde, end at det er en overklasseregering, fordi den politik, man fører, og de tiltag, man laver, så fuldstændig klart er til gavn for dem, der har mest, i hvert fald hvis man har det udgangspunkt, at man skal have en fælles finansiering af velfærden, hvor de bredeste skuldre bærer det tungeste læs.
Jeg bliver nødt til at sige, at jeg undrer mig over, hvad Dansk Folkeparti laver i det selskab.
Jeg erkender, at det er et valg, Dansk Folkeparti har truffet, og jeg hørte, at Dansk Folkepartis ordfører ikke umiddelbart var klar til at overføre den model til andre områder, og det er jeg også glad for, for det ville da være fuldstændig asocialt og forfærdeligt.
Men hvorfor gør man det så her?
Hvad er grunden til, at man vælger at være lidt asocial, når man nu så klart erkender, at hvis man fører det her ud i en større model, så vil det være dybt asocialt?
Noget af det, som vi jo ser her som resultat af det, er besparelsen på Danmarks Radio.
Vi har jo sådan set
klart fra starten, også i forhandlingerne, sagt, at for os var Danmarks Radio ikke helligt, for os var public service helligt, og at vi, hvis vi kunne finde en anden måde at styrke public servicen på end lige gennem Danmarks Radio, så ikke var uvillige til at kigge på beløbet til Danmarks Radio.
Men vi insisterede på, at der skulle være public service, og vi insisterede på, at man ikke bare kan regne med, at de private løser de problemer, som public service-kanalerne gør med en public service-forpligtelse.
Nu kan vi forstå, at Danmarks Radio har skåret sporten stort set helt væk, og man sidder og tænker på: Hvor er det, man kan forestille sig at handicapidræt vil blive vist?
På TV 3 mellem Champions League-kampene i stedet for nogle reklamer?
Er der nogen, der tror på det?
Nej, naturligvis ikke.
Der er ikke én af de der kommercielle kanaler, der kunne drømme om at bruge tid eller penge på det.
Det er der måske heller ikke nogen kanaler som er public service-finansieret der kunne drømme om.
Men vi har den fordel, at man i en public service-kontrakt skal sige, at der er nogle ting, vi som samfund skal gøre, bl.a. at respektere, at der også er folk med et handicap, der udøver sport, og at der derfor skal vises handicapidræt.
Men det er bare et eksempel på, hvordan det her vil få nogle konkrete konsekvenser.
En anden konsekvens af forslagene er, at armslængden mellem folketingsflertallet og de fællesskabsstøttede medier bliver mindre, og det er jo desværre en tendens, som vi ser i hele verden, og som efter vores mening er en helt forkert retning at gå i.
Vi har allerede haft fat i et af eksemplerne, nemlig spørgsmålet om, at man helt seriøst begynder at blande sig i, hvor lange artiklerne må være på dr.dk., altså Danmarks Radios hjemmeside.
Man skulle tro, det var løgn.
Man skulle tro, det var løgn, at der sidder politikere i det her Folketing og vil bestemme, hvor lang en artikel en journalist må skrive.
Jeg kan forstå, at en redaktør med en saks går ind og blander sig i det og siger: Du skriver alt for langt.
Men at Folketinget over for en journalist, som har noget relevant på hjerte i en historie, som vedkommende selv har opfundet, lavet, produceret, efterforsket, skal gå ind og sige, at det skal være kort, at det ikke må være langt, er noget helt andet.
Altså, undskyld mig, hvad er det for en form for armslængde?
Det er en absurditet, det er bare absurd.
Så bliver der sagt, at det her handler om, at man ikke skal planke fra de private medier og skrive deres artikler af.
Jeg er fuldstændig enig.
Derfor har vi jo også op til forhandlingerne fremlagt en række forslag til, hvad man kunne gøre ved det.
Selvfølgelig skal der være forpligtelser til, at man ikke må planke fra private medier, og selvfølgelig skal der være mulighed for, som vi har foreslået, at man i private medier, oven i købet med den infrastruktur, som Danmarks Radio er, kan sætte sine egne nyheder op på Danmarks Radios hjemmeside og på den måde bruge infrastrukturen til at styrke de private medier.
Selvfølgelig er den slags ting rimelige, men at træffe beslutning om, hvor lange artikler der må være på dr.dk, er simpelt hen absurd, ligesom når ministeren og folketingsflertallet vil blande sig i, hvem mindretallet udpeger til DR's bestyrelse.
Helt galt er det efter vores opfattelse, når man vil lægge begrænsninger på, hvem medarbejderne må vælge som deres repræsentanter i bestyrelsen.
Det bør naturligvis ene og alene være op til medarbejderne selv at bestemme, hvem de vil være repræsenteret af, og der er ingen, der skal blande sig i det.
Så er det jo ikke medarbejderrepræsentanter længere, så det er jo igen en indblanding, hvor armslængden fuldstændig forsvinder.
Der er mange andre ting, som vi kunne kritisere i de her forslag, men det, jeg vil nøjes med at gøre, er at glæde mig over, at befolkningen – det sker ikke så tit – har en mulighed for at være overdommere: Skal statslige udgifter finansieres med lige store bidrag for rig som for fattig?
Skal skatteydernes penge til at understøtte reklamer osv.?
Alle den slags ting kan man få mulighed for at tage stilling til ved det kommende folketingsvalg, og får vi den opbakning, som vi ønsker, er det klart, at den her aftale og de her forslag, som vedtages senere i den her samling, ikke kommer til at holde.