Rasmus Nordqvist (ALT), 2019-10-03:
Den største no-brainer i verdenshistorien.
Det var en fin lille klimakampagne med nogle små animationsfilm og ellers et meget simpelt setup, en mand, en stol og et budskab om, at det er nu, der skal handles, hvis ikke klimakrisen skal ende som en permanent klimakatastrofe.
Nogle gange behøver man ikke at oversælge budskabet, når det er stærkt nok, og det var det, for det er sund fornuft, en no-brainer, og sådan bør det altid være, når vi taler om klimaet.
For det handler om sund fornuft, logiske valg og fravalg og om at lytte til videnskaben, forskerne, de kloge, dem, der kræver langsigtede løsninger i stedet for lappeløsninger, og dem, der siger, det ikke bare handler om at gøre noget, men handler om at gøre nok.
Betyder det så, at det bliver let?
F.eks. er der ingen tvivl om, at klimakrisen kræver et opgør med den økonomiske model, vi har i dag, for man kan ikke have ubegrænset vækst på en planet, hvor ressourcerne er begrænsede.
Det er indlysende, at det ikke er et populært politisk standpunkt, snarere tværtimod, for her taler vi om en model, som har givet os vækst og velstand og været med til at løfte middelklassen, men det ændrer bare ikke ved, at det også er en model, der har medført et massivt overforbrug af klodens knappe ressourcer, og som har kastet kloden ud i en global klimakrise.
Så når vi nu har en regering, der, som statsministeren gav udtryk for i tirsdags, både ønsker at styrke den grønne omstilling, værne om velfærden og begrænse uligheden, så er den også nødt til at gøre op med den økonomiske model og styring, som hersker i dag.
Det indebærer selvfølgelig nye regnemodeller, men det indebærer meget mere end det.
Det kræver et grundlæggende opgør med en model, der bygger på idealet om konkurrencestaten, hvor vækst og velstand alt for ofte skabes på bekostning af mennesker og miljø, og hvor mennesker primært er noget i kraft af den værdi, de skaber, og hvor samfundets systemer mere og mere indrettes efter at understøtte økonomien i stedet for at understøtte de mennesker, det i første omgang var tiltænkt.
Nu har Danmark så fået en ny regering, og med den kan vi måske se frem til en ny tid, en ny tid, hvor mennesker ikke længere presses til at skynde sig mere, arbejde mere og gå senere på pension blot for at få væksten til at stige, og hvor vi som samfund passer bedre på planeten og alle de liv, dyr og planter, som vi deler den med.
Selv om dyr og planter har en værdi for os, skal vi huske, at de først og fremmest har en værdi i sig selv.
Om regeringen så vil det, en ny kurs, en ny tid får vi måske allerede snart at se.
Forhandlingerne om finansloven og klimaloven ligger nu og her, og der skal ikke herske nogen tvivl om, at Alternativet har meget store forventninger, langt større, end der umiddelbart lægges op til med regeringens finanslovsudspil.
Det tror jeg også vælgerne har, for valgkampen efterlod ingen tvivl, borgerne vil se grønne resultater, der er løfter, der skal indfries, og håb, som skal omsættes til handling, og det hjælper vi selvfølgelig gerne regeringen med.
Vi er klar med ideerne og finansieringen, og timingen er heldigvis god, for Danmark står midt i et kæmpemæssigt grønt momentum, befolkningen er med, erhvervslivet er med, og flere og flere politiske partier begynder at være med.
Det får mig til at tænke på, hvor meget der er sket på kun få år, fra Alternativet første gang foreslog at reducere udledningen af drivhusgasser med mindst 70 pct., for der stod vi næsten alene, til i dag, hvor situationen er anderledes.
Det, der før blev udlagt som utopi og drømmeri, er nu regeringens officielle politik, og faktisk bakker stort set hele Folketinget op om 70-procentsmålet i dag, og det vil vi gerne kvittere for, og vi glæder os over, at så mange nu ønsker en mere ambitiøs klimapolitik.