Lars Aagaard (M), 2026-01-22:
Tak for ordet.
Hvis jeg husker ret, er det tredje gang i valgperioden, vi skal have den debat.
Den var godt nok ikke bedre end etteren.
Den handler om blå mænd og kvinder i en fiktionsverden, som har et vist visuelt udtryk, men jo også har noget drama i sig, så på den måde har det måske lidt med debatten at gøre i dag.
Det bliver spændende at se, om der tilføjes nye lag, eller om det er en genopførelse af noget, som vi har været igennem før.
Det ser vi frem til.
Emnet er stort og komplekst, men jeg vil godt starte med at sige en ting, som virkelig, virkelig er rigtig, rigtig godt ved den måde, som atomkraft diskuteres på nu.
For dem, der advokerer for atomkraft, er jo grundlæggende teknologioptimister.
De er grundlæggende af den opfattelse, at mennesker kan udvikle og skabe noget, som er bedre end det, vi har.
De tror på en bedre fremtid.
De er ikke dystopiske.
De er fremtidsoptimister og teknologioptimister.
Den energi er fantastisk, og det kunne vi godt have behov for meget, meget mere af i både den klima- og energipolitiske debat.
Men én ting er at være optimist og have fremtidstro og drømme, noget andet er jo at være Folketing, der regulerer, og være regering, der følger.
Der følger et lidt andet ansvar med.
Jeg selv er teknologioptimist.
Jeg er selv nysgerrig på de nye typer af reaktorer, og vi skal lige slå fast, at det, vi diskuterer i dag, er SMR-reaktorer.
SMR-reaktorer er små potentielt serieproducerede reaktorer, og hele pointen er »serieproduceret«, for det er det forhold, at man potentielt kan lave standardiserede reaktorer centralt, lave en maskine, der – nu overforsimpler jeg lige lidt – nærmest plug and play kan sættes på et skib og sejles et sted hen og sluttes til elnettet med kendte specifikationer, kendte sikkerhedsgodkendelser og alt det.
Det er det, vi snakker om, for det er dermed anlæg, der potentielt har en mindre kompleksitet, potentielt har en bedre økonomi, og hvor der er potentielt en standardiseret viden om mange af de andre usikkerhedsspørgsmål, der knytter sig til atomkraft.
Mig bekendt findes det ikke.
Det kan være, at Liberal Alliance ved noget, jeg ikke ved, men jeg har ikke kunnet finde det.
Der findes anlæg i verden, altså små reaktorer.
Det har vi kendt til i mange år.
De er på ubåde, hangarskibe osv., så det er et forhold at have atomkraft, og det er småt, og det findes, men serieproducerede standardiserede reaktorer centralt, der kan distribueres, har jeg ikke kendskab til findes endnu.
Så vi er der ikke helt endnu.
Vi kan have drømme.
Vi kan have håb.
Vi kan have visioner.
Jeg skal være den første til at sige, at vi har behov for hele tiden at udvikle den værktøjskasse, der kan give os det, vi vil have fremadrettet, nemlig sikker energi, energi, der er til at betale, og energi, der ikke belaster vores klima.
Champagnepropperne ryger på mit kontor ...
Det håber jeg i hvert fald ikke.
Jeg håber, at jeg med den sene pensionsalder har andet at lave end at sidde på et kontor, men jeg vil alligevel godt love, at hvis jeg er i denne verden på det tidspunkt, så ryger der en champagneprop, og hvis jeg ellers kan finde forslagsstillerens tilstedeværelse i verden på det tidspunkt, der jo ligger et pænt stykke ude i fremtiden, så vil forslagsstilleren være den første, jeg vil invitere til at dele champagnen med, for lad os håbe, at det lykkes, men vi er der ikke endnu.
Derfor er der den fejl i forslagsstillerens tale, som jeg bliver nødt til at angribe, for selv om jeg er optimist og jeg håber, er de udfordringer, vi har, som jeg anerkender, kan et vind og sol-baseret elsystem ikke levere den forsyningssikkerhed, medmindre der er noget, der støtter det.
Det kan ikke levere den forsyningssikkerhed alene; der skal mere til.