Nikolaj Villumsen (EL), 2017-12-01:
Jeg går ud fra, at ordføreren tænker på Syrien, altså på den her SDF-alliance.
Vi har jo et bredt flertal i Folketinget, bl.a. med Dansk Folkeparti, der har stemt for at give dem luftstøtte med kampfly.
Det, som så er min pointe, er: Vi kan ikke bare lade det her stå alene.
Hvis ikke vi støtter et demokratisk civilsamfunds opbygning, hvis vi ikke bidrager til, at de prodemokratiske kræfter kan få lov at komme med til forhandlingsbordet for at forhandle om fremtidens Syrien, hvor Tyrkiet lige nu holder dem ude, så får vi simpelt hen ikke fred og stabilitet i området.
Så får vi heller ikke en situation, hvor det bliver muligt for flygtningene at vende tilbage.
Og jeg har jo forstået på bl.a. hr. Kristian Thulesen Dahl, formanden for Dansk Folkeparti, at man ønsker, at flygtninge skal kunne vende tilbage til Raqqa.
Tak for det.
I de seneste 15-20 år har dansk udenrigspolitik mere eller mindre – og ærlig talt lidt blindt – fulgt i halen på USA.
Det har bl.a. bragt Danmark ind i krigen i Afghanistan, i Irak og i Libyen. Resultatet af de mange bomber, som Danmark har kastet, resultatet af de mange soldater og de mange milliarder af skattekroner, som Danmark har mistet, har ærlig talt været øget kaos og ekstremisme.
ISIL er vokset frem i det kaos, som den amerikanske og danske invasion skabte i Irak, i Afghanistan står Taleban trods omkring 16 års krig stærkere end nogen sinde, og i Libyen førte NATO's beslutning om at bryde FN-mandatet, så der ikke blev skabt en politisk løsning med fokus på at beskytte civilbefolkningen, men i stedet blev kastet bomber og skabt et ukontrolleret regimeskifte, til kaos og ustabilitet, som vi stadig døjer med i dag.
Lige nu hedder den amerikanske præsident som bekendt Donald Trump.
Hans politik skaber ikke alene had og splittelse i det amerikanske samfund, men truer også med at kaste verden ud i nye uoverskuelige krige.
Angriber han Iran, vil millioner af mennesker risikere at blive drevet på flugt, og Mellemøsten kan synke endnu længere ned i et endnu større kaos.
Lykkes han med at undergrave klimaaftalen fra Paris, så er spørgsmålet, om der overhovedet vil være en fremtid for kommende generationer.
Derfor mener vi i Enhedslisten, at hovedfokus i dansk udenrigspolitik bør være at prøve noget nyt: prøve at løsrive dansk udenrigspolitik fra at være blindt halehæng til USA, prøve at frigøre Danmark fra Trumps luner og i stedet for søge et tættere samarbejde med helt oplagte og nære venner og samarbejde tættere sikkerheds- og udenrigspolitisk med vores nordiske naboer, eksempelvis om at styrke FN og skabe en stærkere international retsorden.
Ligeledes er det helt oplagt at samarbejde med vores nordiske naboer om at arbejde for gensidige aftaler om nedrustning og afspænding i Østersøområdet.
For man må jo spørge sig selv, når man læser redegørelsen fra udenrigsministeren, hvorfor vi kan have en politik om afspænding over for Rusland i Arktis, men vi ikke kan have det i forhold til Østersøen.
Det giver jo ikke mening.
Det nuværende våbenkapløb øger ærlig talt faren for konflikt, og det skaber hverken sikkerhed for Danmark eller for Baltikum.
Ikke mindst ser vi, at oprustningen på begge sider af den russiske grænse fører til en styrkelse af den russiske præsident Putin frem mod det kommende russiske præsidentvalg.
Det er en trist situation for Rusland og en trist situation for alle, der ønsker demokrati og frihed.
Det er positivt, at ISIL militært er mere eller mindre nedkæmpet, men vinder vi ikke freden i Syrien og Irak, er det blot et spørgsmål om tid, før vi ser den næste borgerkrig og bølge af ekstremisme.
Der er behov for et massivt politisk pres på den irakiske regering, så den stopper overgreb på den sunnimuslimske og kurdiske befolkning i Irak.
Det kan man ikke gøre ved at give militær støtte til den irakiske regering, som vi jo med forsvarsministerens ord desværre har hørt mishandler fanger for øjnene af desværre magtesløse danske soldater.
Lad os trække de danske soldater hjem fra Irak og i stedet arbejde for at styrke de dele af det irakiske civilsamfund, der ønsker et opgør med korruption og sekterisme.
Lad os arbejde for at lægge pres på det kurdiske styre i Nordirak til at udskrive et valg til præsidentposten og parlamentet, så de overholder deres egen forfatning og regler, og så den kurdiske befolkning får en chance for at gøre op med den korrupte Barzaniplan, der desværre alt for længe har kørt landet i sænk, uden at man fra Vestens side har lagt et politisk pres for at sikre overholdelse af de kurdiske områders regler og forfatning.
I Syrien har prodemokratiske kræfter i SDF-alliancen befriet et område på størrelse med Belgien med millioner af mennesker, både mennesker, der har boet i området i lang tid, men også flygtninge fra andre dele af Syrien.
Jeg tror, vi alle sammen har set de her billeder af modige mænd og kvinder, der har befriet eksempelvis Raqqa for nylig.
De har befriet deres områder fra Assadregimet og fra ISIL, men de mangler støtte til at genopbygge Raqqa.
De mangler støtte til at genopbygge andre ødelagte byer, efter at de er blevet befriet.
De mangler mad og medicin, så befolkningen ikke tvinges på flugt mod Europa, og de mangler politisk hjælp og opbakning, så de ikke bliver smadret af Assadregimet lige om lidt, så de ikke bliver løbet over ende af præstestyret i Iran eller kørt over af despoten Erdogan i Tyrkiet.
De her regimer har alle tre det tilfælles, at de jo ikke har nogen interesse i, at man kan se en befolkning af arabere, turkmenere, kurdere og kristne samle sig i en fælles alliance, som det er sket i nogle dele af Syrien, hvor SDF-alliancen har befriet områderne.
Det truer de her sekteriske regimer, fordi det – kan man sige – lægger en anden model ud for et samarbejde i Mellemøsten.
Men hvis vi mener det seriøst i Danmark, hvis vi mener det seriøst i Folketinget, når vi taler om hjælp til nærområderne, så er det jo her, der skal sættes ind.
Så er det jo her, der skal hjælpes, så flygtninge ikke tvinges på flugt mod Europa, men de kan bo i og få lov at udvikle deres områder, som de selv har befriet fra et brutalt Assadregime, som de selv har befriet fra ekstreme kræfter fra ISIL.
Jeg må sige, at jeg er dybt beskæmmet over, at man har kunnet læse i danske medier, at det nu er blevet sådan, at man kan eksportere overvågningsudstyr til despotiske regimer i bl.a. Mellemøsten og Nordafrika, regimer, som vi ved aktivt sætter ind over for menneskerettighedsforkæmpere, som fængsler dem, som undertrykker dem, og hvor vi dermed har en situation, hvor Danmark ender med at bidrage til at holde nogle despoter ved magten i stedet for at støtte et civilsamfund i at skabe en progressiv forandring.
Ærlig talt, det kommer ikke til at skabe stabilisering, tværtimod.
Det, vi har behov for fra dansk side, burde jo være at arbejde for stabilisering, arbejde for udvikling, og det kan vi helt konkret gøre.
Jeg har været inde på, hvad vi kan gøre i Syrien, i de kurdiske områder i Nordirak, og jeg har været inde på, hvad vi kan gøre i Irak, men jeg synes også, at et vigtigt sted, når vi taler Mellemøsten, er Israel og Palæstina.
Det helt oplagte er jo at få stabiliseret den konflikt, få skabt en anerkendelse fra dansk side af Palæstina som stat, så man kan have en levedygtig og bæredygtig palæstinensisk stat side om side med Israel, som Danmark jo heldigvis anerkender fint i dag, så der kan skabes en varig og bæredygtig fred og et frit og et demokratisk Palæstina.
Der er ingen tvivl om, at gør man det, så bidrager man til en stabilisering i en region, der desværre lige nu er præget af kaos.
Når jeg læser redegørelsen, må jeg sige, at jeg synes, det er pinligt, hvor lidt plads udenrigsministeren skænker Europarådet.
I stedet har den danske regering med udenrigsministeren i spidsen søgt opbakning fra bl.a. det autoritære ungarske styre til et angreb på Menneskerettighedsdomstolen.
Ærlig talt, jeg synes, det er under al kritik.
Europarådet er en kæmpe succes for dansk udenrigspolitik.
Menneskerettigheder og retsstatsprincipper hjælper til at forebygge konflikt og kaos.
Jeg synes, det er positivt at se, hvordan Putin, Orban og Erdogan er tvunget til at stå skoleret over for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol for deres manglende overholdelse af grundlæggende demokratiske rettigheder.
Regeringen burde arbejde for at presse slynglerne i stedet for at presse Menneskerettighedsdomstolen og menneskerettighedsinstitutionerne i Europarådet.