Lars Boje Mathiesen (NB), 2021-05-20:
På den ene side har jeg siddet og kigget lidt på nogle af de lønninger, der er i det offentlige, og dem har jeg svært ved at forstå.
Jeg har svært ved at forstå, at en kommunikationsmedarbejder i en kommune kan trække 800.000-900.000 kr. plus pension i løn.
Jeg synes, det er fuldstændig vanvittigt, at de kategorier inden for det offentlige skal have en så høj løn i forhold til en sosu-assistent, jordemoder, sygeplejerske eller noget andet.
Jeg har undret mig over det, og jeg undrer mig stadig væk over det, for jeg synes ikke, at den værdi, der bliver skabt i de jobs, kontra den værdi, som nogle af de andre job skaber, er lige meget værd.
Så jeg undrer mig over den danske model, og på nogle områder forstår jeg ikke den måde, det er på, og jeg synes, det er urimeligt.
Skal jeg, fordi der er noget, som jeg synes er noget uretfærdigt, gå ind og diktere, hvordan det skal være, og på den måde tromle hen over arbejdsmarkedets parter?
Jeg synes også, det er problematisk, hvis man går ind på den vej.
Jeg synes, at der i det her spørgsmål er et svar, som stadig væk blafrer i vinden, nemlig om de her grupper er villige til at ændre på de forskellige lønstrukturer inden for den eksisterende ramme, eller om det her er et ønske om at hæve lønningerne for alle, og hvordan det så skal finansieres.
Jeg kunne godt ønske mig, at fagforeningerne på tværs satte sig ned og kiggede hinanden i øjnene og sagde: Er det her rimeligt, er det den rigtige fordeling, og er det den, vi vil have; har vi som fagforening et medansvar for, at vi ikke har fået ændret det i 50 år?
Det er fagforeningerne, der har siddet med de her forhandlinger, så jeg mener, at der også må ligge et ansvar hos de fagforeninger med de medlemmer, som ikke har fået gjort op med det her i så mange år.
Jeg kan huske, at dengang jeg arbejdede som lærer, havde jeg en dialog med min lokale tillidsrepræsentant og fagforening.
Jeg havde ret mange kollegaer, der stod uden et job, og de hævede samtidig klassekvotienten, og vi skulle have flere undervisningstimer, hvilket gav et øget arbejdspres.
Men der valgte fagforeningen at sige: Nej, det vil vi ikke; vi vil kæmpe for mere i lønningsposen.
Så kunne jeg godt sidde og sige, at jeg var uenig i det, men det var så fagforeningens valg.
Det var det, de ville satse på i de lønforhandlinger; de ville hellere have mere i løn, end de ville fastfryse lønnen og få nogle flere kollegaer og lave en aftale om det.
Det er jo sådan noget, som jeg ikke synes at vi fra politisk side skal gå ind og blande os i.
Er der er nogle strukturer derude, som trænger til at blive rusket op i?
Ja, det tror jeg da at der er.
Det tror jeg da ikke at man skal være blind for at der er.
Skal det gøres af arbejdsmarkedets parter?
Skal det gøres via de her forhandlinger?
Skal det gøres ved, at fagforeningen måske tager ansvaret på sig?
Man skal måske stoppe med, når man går til forhandlingerne, altid at gå kollektivt til dem og sige: Akademikeren og den højt uddannede, som har 800.000 kr. i løn, skal også have en lønstigning på 8 pct., når sygeplejersken og sosu-assistenten får en lønstigning på 8 pct., eller hvad man nu giver.
Skal alle have det samme, ligegyldigt hvilket lønniveau de er på?
Det synes jeg er en spændende debat at tage.