Magni Arge (T), 2018-05-25:
Tak skal du have, hr. formand, og tak for en spændende formiddag og so far her ud på eftermiddagen.
Det har jo været en fornøjelse at høre, hvor godt det går alle steder, og hvor glade alle sammen er.
Martin Breum leverede en udmærket debatbog forleden, hvor han spørger, om politikerne holder igen i debatten, så man undgår at afsløre en grundlæggende uenighed om Rigsfællesskabets fundament, kompetencefordeling og fremtid.
Så jeg vil gerne give et bud på nogle svar til spørgsmålene.
Historien viser, at regeringer stort set følger devisen om, at så længe vi ikke har nogen diskussion om det såkaldte rigsfællesskabs konstruktion, beholder vi status quo, og partierne har med få undtagelser i større eller mindre grad fulgt skiftende regeringers politiske linje, som underforstået handler om at værne om Danmarks nationale interesser.
Blandt folketingsmedlemmer har der altid været nogle engagerede enkeltpersoner, som især har interesseret sig for grønlandske forhold og i nogen grad for færøske problemstillinger.
Men i øvrigt er det lidt svært at mærke pulsen, for engagementet er ikke helt så stort, undtagen i spændte situationer.
De her mere dybtgående overvejelser, der graver et spadestik dybere ned og lægger nye overvejelser om alternativer til nuværende forhold for dagen, er meget sjældne.
Men nu er der åbenbart et momentum, et momentum, som har fået flere centrale debattører på banen og bryde tavsheden, blandt dem Folketingets nestor Bertel Haarder og Socialdemokratiets Mette Frederiksen, som vi i øvrigt mangler her nu, samt admiral Nils Wang og den udenrigspolitiske chefstrateg Peter Taksøe-Jensen.
Motiverne kan ganske vist være meget forskellige, men nogenlunde fælles for dem er, at de mener, det er på tide at nytænke samarbejdet mellem Danmark, Færøerne og Grønland, for den nuværende form vil næppe bestå langt frem i tiden, og det har de fuldstændig ret i.
Hjemmestyreloven af 1948 blev undfanget i en ulige kamp om den politiske magt over Færøerne i efterkrigstiden.
Færøerne udviklede igennem 5 års adskillelse under anden verdenskrig lovgivende kompetence, udøvende magt, egne domstole, en stærk økonomi og indgik en monetær union med Storbritannien.
Da den danske statsmagt så dukkede op efter mere end 5 års fravær, havde den kun én dagsorden: at fravriste færingerne den nyvundne politiske selvstændighed og sikre dansk herredømme over Færøerne.
Og i sikker forventning om, at færingene ville bøje sig for presset, gennemførte man en folkeafstemning den 14. september 1946, hvor vælgerne fik tilbudt enten at vende tilbage til en semikolonial status fra før krigen eller en total løsrivelse mellem Danmark og Færøerne.
Flertallet takkede for tilbuddet og valgte løsrivelsen frem for en ny kolonialisering.
Og en rystet dansk regering nægtede nogle dage senere at anerkende folkeafstemningens resultat og opløste Lagtinget.
Det var jo ud af denne situation, at hjemmestyreloven, som var langt fra færøsk selvstændighed, fødtes i april 1948.
I øvrigt deler jeg en af dansk retsvidenskabs største skikkelser i det 20. århundredes betænkeligheder ved ordet rigsfællesskab.
For en af kreatørerne, som var Alf Ross, gjorde det helt klart, at italesættelsen af »den nye ordning« som et »rigsfællesskab« var helt forkert.
Et fællesskab mellem nationer forudsætter ligeværdige parter, som deler f.eks. en føderativ struktur.
Men sådan er hjemmestyreloven slet ikke konstrueret.
Den har en hierarkisk struktur, hvor Danmark har sikret sig enhedsstatens fortsatte beståen – med Danmark som overstat og Færøerne som en undergivet enhed – og med dansk grundlovsfortolkning som ramme.
Derfor anbefalede Ross at bruge termen rigsenhed om konstruktionen, men staten valgte opportunt at bruge det bedre klingende ord rigsfællesskab.
Danmarks statsretslige tilgang for at bevare magten og rigets grænser står i stærk kontrast til det færøske folks opfattelse af retten til selvbestemmelse på folkeretligt grundlag.
Den nye færøske forfatning tager udgangspunkt i, at Færøerne har ret til selvbestemmelse, og at den øverste myndighed ligger hos det færøske folk.
Det betyder, at vi skal gennemføre folkets vilje, når det færøske folk igen beslutter, at Færøerne skal blive selvstændigt, uanset hvad man mener om den sag i København.
Sådan regulerer man også forholdene efter international lov mellem en statsmagt og nationer med ret til selv at bestemme sine eksterne forhold til omverdenen.
Den danske stat har imidlertid aldrig anerkendt Færøernes ret til at etablere sig som selvstændig stat i forhold til international lov og det internationale samfund, men skiftende statsministre har hævdet – gerne mundtligt – at man forventer, at Folketinget vil imødekomme et ønske fra det færøske folk, når det kommer.
Derfor vil Danmark stå langt stærkere end Færøerne i en forhandlingssituation, hvis parterne bliver uenige om tilgangen til selvstændighed, fordi omverdenen vil opfatte det som et internt dansk anliggende.
Fra første dag i det såkaldte rigsfællesskabs historie har vi således haft vidt forskellige opfattelser af fællesskab og ligeværdighed og helt forskellige forventninger om den fremtidige udvikling.
Selv om statens opfattelse af hjemmestyret er statisk, er verdens gang dynamisk og således også vores eksistensbetingelser.
F.eks. valgte Danmark i 1972 sammen med Grønland at deponere en del af sin suverænitet i Bruxelles gennem medlemskab af det Europæiske Fællesmarked, mens Færøerne forblev udenfor.
Det var et markant skridt, som Danmark tog, og det betød i realiteten, at Færøerne stod alene tilbage på en række områder, som Danmark afleverede i Bruxelles.
Den naturlige konsekvens ville være, at Færøerne fik det fulde ansvar på disse områder, så landet var i stand til at tale for egne interesser i verdenssamfundet.
Men af hensyn til enhedsstaten – formoder jeg – havnede man i en håbløs konstruktion, hvor Danmark endte med at sidde på begge sider af bordet i mellemstatlige sammenhænge, repræsenteret af den Europæiske Union på den ene side og som repræsentant for Færøerne på den anden side af bordet.
Altså, man skal potentielt tjene to herrer på samme tid, og det er svært!
Det siger sig selv, at det før eller senere måtte ende galt, når EU og Færøerne kom i konflikt med hinanden, og det gjorde det i stor stil i kølvandet på makrelstriden, da EU erklærede økonomisk krig mod Færøerne og Danmark fik ordre til at lukke sine havne for færøsk eksport.
Så stod Danmark i dilemmaet, om man skule angribe eller forsvare Færøerne.
Det blev selvfølgelig hensynet til EU, der vandt.
En anden markant og dynamisk milepæl var udvidelsen af fiskerigrænserne til 200 sømil i 1977.
Færøerne forvandledes overnight fra en lille øgruppe på 1.400 kvadratkilometer til en havnation, der rådede over 270.000 kvadratkilometer, som er nogenlunde det dobbelte af det samlede danske territorium.
Det stillede store krav til Færøerne at forhandle nye aftaler med andre fiskerinationer, og behovet for at agere over for det internationale samfund som fuldt suveræn fiskerination er kun steget med årene, men den udenrigspolitiske lov fra 2005 virker modsat i mellemstatslige anliggender.
Til trods for hjemmestyrelovens begrænsninger har vi opbygget et robust samfund med veluddannede folk og en stærk økonomi.
Infrastrukturen er i top, kulturlivet blomstrer, og vi har efterhånden opbygget kompetente administrationer.
Men vi er ambitiøse, og vi vil videre på vores rejse frem mod selvstændigheden, og vi vil gerne bidrage til at skabe et bæredygtigere verdenssamfund.
Vores naboer i syd – Storbritannien – vil gennem Brexit uden tvivl skabe et yderligere geopolitisk momentum oppe nordpå, og det kan åbne for nye strategiske samarbejder mellem lande i Nordatlanten og Arktis, som kan få stor glæde af Storbritanniens betydelige pondus.
Så jeg hører ikke til dem, der maler det værste på væggen på grund af Brexit.
Snarere tværtimod kan det åbne for et tættere samarbejde omkring en række områder som fiskeri, olieefterforskning, transport, uddannelse og måske adgang til en frihandelsaftale med et marked på 60 millioner mennesker; det har vi ikke med Danmark.
Så mit beskedne svar på Breums spørgsmål er, at fundamentet for det såkaldte rigsfællesskab var ubalanceret fra start.
Kompetencefordelingen passer hverken til nutidens udfordringer eller vores ambitioner, og hjemmestyreordningen har nu som før fremtiden bag sig.
Så jeg deler debattørernes vurdering: at fremtidens samarbejde mellem Danmark og landene i Nordatlanten må bygge på selvstændige nationers frie vilje.
For unge ambitiøse færinger vil en aktiv tilværelse blandt ligesindede folk fra London over Thorshavn til Nuuk friste langt mere end en passiv tilværelse på bagsædet af den danske enhedsstat