Peder Hvelplund (EL), 2017-02-03:
Når vi anmeldte den her forespørgselsdebat, var det, fordi vi synes, det er et væsentligt emne, og fordi vi synes, vi havde hørt nogle partier gøre opmærksom på, at de var enige om, at den her problemstilling skulle der gøres noget ved.
Når jeg så skal opsummere debatten, vi har haft her i dag, må jeg konstatere, at det, vi åbenbart er bedst til herinde, er at lytte.
Vi har talt rigtig meget om, at vi skal lytte.
Vi skal lytte til de faglige organisationer og lytte til hinanden.
Men hvis vi nu lytter til de faglige organisationer og til virkelighedens eksperter og Velfærdsalliancen, der stod herude på trappen i morges, inden vi startede forhandlingerne, så kan vi se, at budskabet jo er temmelig klart.
Budskabet er, at det, der stiller sig i vejen for en sund faglig udvikling inden for sundhedsområdet og de offentlige sygehuse, er produktivitetskravet.
Det er det rigide krav om, at der skal effektiviseres 2 pct. hvert år over hele linjen, og at der samlet set skal løbes 2 pct. hurtigere.
Konsekvensen er jo ret tydelig.
Her senest har vi set det med brandtilsynet, som gav en anmærkning til sygehuset i Holbæk, fordi der var for mange patienter på gangene og det var til fare for brandsikkerheden.
Hvis man går ind og læser de påbud, der er blevet givet fra Arbejdstilsynet, og som Danmarks Radio har fået aktindsigt i, og som Dansk Sygeplejeråd også har samlet sammen, kan man se, at det jo er temmelig tydeligt, at vi taler om et sundhedsvæsen, der er presset ud over det rimelige.
Danske Regioner gør faktisk også selv opmærksom på det.
De siger, at de ikke kan styre efter den her model længere.
Og når man så i dag hører om, at vi så skal opfinde noget nyt, styre på en anden måde, lave værdibaseret ledelse, så må det helt klare spørgsmål fra Danske Regioner jo være: Hvordan skal vi opfinde nye styringsmetoder, hvis kravet stadig væk er, at der skal effektiviseres 2 pct. hvert år?
Det spørgsmål bliver der jo ikke givet et svar på.
Vi siger, at de skal gøre noget andet, men vi gør ikke noget andet.
Vi fastholder kravet og siger, at der stadig væk skal effektiviseres.
Hvis det er rammen, hvordan kan vi så forvente, at Danske Regioner kan levere mere?
Hvordan kan vi forvente af det sundhedsfaglige personale, at de kan levere mere, hvis ikke vi rækker hånden ud?
Når jeg læser det forslag til vedtagelse, som der så er bred enighed om, og hvor der står: »Folketinget finder, at der skal lyttes til personalets kritik om en presset hverdag, og forventer, at regionerne som arbejdsgivere vil følge op på forholdene«, så tror jeg, at hvis vi spørger ude i virkeligheden, fatter de ikke en bjælde af, hvad der står her.
Vi siger, at det skal blive bedre, men vi bliver ved med at gøre det samme.
Jeg tror simpelt hen ikke, de fatter det, og når vi har sådan nogle debatter som den her, kan jeg godt forstå, at der engang imellem opstår en idé om, at der findes en elite, og der findes et folk.
For jeg synes ikke, vi forholder os til den virkelighed, der er derude.
Jeg synes, vi sidder herinde og kigger på verden igennem nogle regneark og forholder os til, hvordan vi synes virkeligheden burde se ud.
Og så kan vi i øvrigt ikke forstå, hvorfor de folk, der er derude, ikke agerer efter det.
Det synes jeg er et alvorligt problem, og jeg må sige, at jeg helt oprigtigt havde håbet, at den debat, vi har her i dag, kunne være med til at rette op på det.
Jeg synes, at vi i stedet for går fra den her debat med en idé om, at vi bliver ved med at gøre det samme, og så håber vi på, at virkeligheden indretter sig efter vores teori.
Det synes jeg er ærgerligt.
Men jeg håber, at debatten i det mindste kan give anledning til, at det faglige personale, der er derude, og de regionsvalgte i hvert fald kan se, at den fremstrakte hånd ikke kommer her fra Christiansborg.
Hvis det produktivitetskrav skal fjernes, fordrer det, at de faglige organisationer og de regionsvalgte tager kampen op, og at de kæmper det igennem.
For det bliver ikke herfra, at hjælpen kommer.