Trine Pertou Mach (EL), 2024-05-28:
Jeg var selv valgobservatør ved valget i Palæstina tilbage i 2006, og det er meget lang tid siden.
Det er fuldstændig rigtigt.
Ambitionen er, at der skal komme frie valg i Palæstina igen.
Det kan der ikke, så længe der er krig i den ene del af det, der udgør de palæstinensiske territorier.
Hvis Israel lægger våbnene, er der ikke noget Israel; det er jeg ikke enig med ordføreren i.
For den våbenhvile, der skal indgås som en start på det her, handler jo om at skubbe tingene ind i en politisk proces.
Hvis Hamas lægger våbnene, som ordføreren siger, og det er et udtryk, jeg ikke bryder mig om, er vi tilbage ved en besættelsesmagt, der har kontrollen over et besat område.
Tak for det.
Ved førstebehandlingen henviste udenrigsministeren til Irlands og Spaniens overvejelser om anerkendelse og sagde, og jeg citerer: »... jeg er også helt bekendt med, at der findes EU-lande, som tilkendegiver en ambition om, at det vil de gøre, når forudsætningerne er til stede, men det er de så ikke.«
Men tingene har jo udviklet sig.
Så tingene er i kraftig bevægelse.
Norges statsminister sagde, og jeg citerer: »Palæstinenserne har en grundlæggende, selvstændig ret til en egen stat.
Både israelere og palæstinensere har ret til at leve i fred i hver sin stat.
Der kan ikke blive fred i Mellemøsten uden en tostatsløsning.
Der kan ikke blive en tostatsløsning uden en palæstinensisk stat.
Med andre ord: Fred i Mellemøsten forudsætter en palæstinensisk stat.«
Jeg kunne ikke være mere enig.
At anerkende Palæstina er at vælge den eneste vej, som på sigt kan bringe fred, retfærdighed og sikkerhed.
Det er en helt nødvendig begyndelse.
Det er et klart og stærkt signal til begge parter.
Det er at styrke de kræfter hos begge befolkninger, der vil den vej, der er så afgørende, nemlig den politiske vej.
Det er et signal til palæstinenserne om, at vi står ved løftet om deres frihed og selvbestemmelse, og at der er en anden vej end den, som deres ekstremistiske kræfter peger på.
Og det er et signal til den højreekstreme regering i Israel – som vi er vidne til arbejder for et Storisrael, altså et Israel, hvor Palæstina ikke længere eksisterer – om, at grænsen er nået.
Palæstinenserne har ret til eget land, til frihed og rettigheder.
Det er ikke noget, Israel skal give dem som besættelsesmagt.
Det er noget, vi som verdenssamfund skal sikre.
Det internationale samfund lovede en palæstinensisk stat, da man oprettede Israel, og det løfte må og skal vi holde.
Ellers overlader man rorpinden til en besættelsesmagt, den besættelsesmagt, der har undermineret fredssporet i årevis, og som gennem årene ved hjælp af kolonisering, tyveri af land, vold og undertrykkelse har skabt en de facto-enstatsløsning, der bygger på apartheid, racisme og vold.
Det kan jo ikke være Danmarks holdning, at et folk, der er blevet besat, skal forhandle med besættelsesmagten om betingelserne for deres frihed og suverænitet.
Det er i hvert fald ikke en vej, der er gangbar, hvis vi gerne fra dansk side vil overbevise resten af verden om, at international retsorden, folkeretten og menneskerettigheder er det kompas, vi ønsker verden skal styre efter.
For Palæstina er jo ikke bare navnet på den stat, som vi ønsker Danmark skal anerkende som selvstændig og suveræn.
Palæstina er også blevet symbolet på det 20. århundredes kolonialisme, racisme, apartheid og undertrykkelse.
Det er noget, der er definerende for os, også her i Danmark, for vores børn og vores børnebørn.
For hvad er det egentlig for en retsorden, vi gerne vil have og gerne vil give videre til dem?
I Enhedslisten ønsker vi en retsorden, der bygger videre på det, man stablede på benene og har udviklet på lige siden – oven på ruinerne af ødelæggende verdenskrig, holocaust og al den undertrykkelse, der var en del af det.
Lige nu er der et momentum i international politik, som demonstrerer nødvendigheden af, at der kommer gang i en ny proces i Mellemøsten, en proces, hvor man vælger militære aktioner og krig fra og bevæger sig ind i det, der er så vanvittig vanskeligt, nemlig det politiske.
Det er ikke forbudt at blive klogere, så i dag, hvor Folketinget har muligheden for at springe på det kørende tog og tilslutte sig den voksende gruppe af lande i verden, både i vores egen del, men også i store dele af resten af verden, nemlig stort set hele Afrika, Syd- og Mellemamerika, Asien og Mellemøsten, håber vi, at det danske Folketing med et flertal, helst enstemmighed, vil anerkende staten Palæstina.