Martin Lidegaard (RV), 2017-12-01:
Og tak til regeringen for redegørelsen.
Jeg vil tage fat fra en ende af, selv om man jo helt umuligt kan nå hele verden og omegn på den her begrænsede tid.
Det første, der bliver fremhævet, er migrationsområdet, hvor jeg i hvert fald gerne vil kvittere for, at regeringen tager en EU-tilgang og anerkender, at uden et meget stærkt samarbejde, ikke mindst mellem EU og Afrika, kan vi simpelt hen ikke få kontrol over den her situation.
På den baggrund er vi også meget glade for den aftale, der blev indgået i går mellem EU og Afrika – den lover godt.
Og vi vil helt sikkert opfordre regeringen til at fastholde det spor.
Vi synes sådan set, det er en udmærket idé at få styr på hjemsendelser, men sådan i praksis har vi måske lidt mindre tro på det.
Hvis vi nu kigger på de lande, som det handler om, så er de fleste af dem jo nogle, som ikke modtager bistand fra Danmark, og så er det svært at koble den.
Og i to af de topfemlande, der har hjemsendelsesparate i Danmark, nemlig Irak og Afghanistan, tror jeg ikke rigtig regeringen – det håber jeg i hvert fald ikke – har lyst til at drosle ned på stabiliseringsindsatserne.
Vi har i hvert fald lige vedtaget et større bidrag til Afghanistan.
Så det er ikke så let i praksis, vil jeg bare gøre opmærksom på, og derfor kan man godt få fornemmelsen af, når man læser redegørelsen, at det mere handler om at please sit parlamentariske grundlag end egentlig at gøre den helt store forskel
; men målet er vi enige i.
Så vil jeg sige til udenrigsministeren, at det er mig ubegribeligt, at man anno 2017 kan skrive en hel redegørelse om sikkerhed og om vores udenrigspolitiske interesser uden for alvor at nævne klimaområdet.
Bare ét tal: I 2016 blev 23,5 millioner mennesker drevet på flugt på grund af tørke og andet ekstremt vejr.
Det er tre gange flere flygtninge, end der blev drevet på flugt fra konflikter og krig – tre gange flere flygtninge.
Klimaet er en sikkerhedstrussel både direkte og indirekte, og hvis ikke det er en integreret del af vores sikkerheds- og udenrigspolitiske strategi også at gøre noget ved det, så synes jeg ikke, man har fat om nældens rod, og jeg synes, at man begår en stor undladelsessynd, som vi i hvert fald ikke kan leve med.
Vi er enige i regeringens linje.
Vi har nok ikke den store tro på, at hård oprustning i Østersøen gavner eller fører til større afskrækkelse af Rusland.
NATO bruger i forvejen 19 gange flere midler hvert år på sit forsvar, end Rusland gør.
Til gengæld tror vi, at det giver mening at kombinere en fast hånd med en åben hånd, og her kunne vi måske egentlig godt savne lidt fokus på det, man kunne kalde folk til folk-aktiviteter.
Vi tror, at det er vigtigt at opretholde en dialog med det russiske civilsamfund og folk, samtidig med at man har en fast hånd over for Putin.
Udveksling af studerende, demokratiprojekter, medieprojekter og den slags ting kunne vi godt ønske os lidt større fokus på, både i Rusland og i Ukraine.
Så kommer vi til Europa og Brexit, hvor vi jo deler mange af regeringens overvejelser.
Men der er også nogle spørgsmål, der presser sig på.
Regeringen gør jo meget rigtigt opmærksom på, at et af de helt store spørgsmål næste år er EU's budget, efter at England trækker sig ud.
For mig at se
bliver det sådan set lakmusprøven på, hvilket nyt Europa vi ser.
For én ting er de endeløse forhandlinger med England selv, men det er jo lige så vigtigt, hvad det er, de 27 lande, der bliver tilbage, bliver enige om at prioritere i de næste 4 år.
Hvad man vælger at bruge sine penge på der, siger meget om, hvad det er for en verden, EU samlet set ser.
Derfor kunne jeg godt tænke mig at spørge udenrigsministeren her – for der står jo, at det bliver en spændende diskussion – om, hvor regeringen står i den diskussion.
Hvad ønsker regeringen at skrue op for i EU's budget, og hvad ønsker man at skrue ned for?
Lad mig give nogle eksempler: Ønsker man at skrue op for bistanden til nærområderne, forsøge at udvikle holdbare løsninger, også i forhold til migration i Afrika, styrke det udviklingspolitiske samarbejde?
Ønsker man at skrue op for energiunionen, for de midler, der skal bruges til at bygge bedre infrastruktur i Europa, for klimaindsatserne, og ønsker man at skrue op for forskning og udvikling som noget, der kan styrke Europas fremtid?
Og hvordan vil man finansiere det?
Det vil forhåbentlig være ved at skære lidt i den landbrugsstøtte, som ofte gør mere skade end gavn.
Eller hvad er det, man ønsker at prioritere og ikke prioritere?
Det synes jeg er en vanvittig vigtig demokratisk diskussion, som vi også burde have mere tid til her.
Så har regeringen et afsnit om globaliseringen og den økonomiske og teknologiske udvikling, som jo er rivende.
Tænk sig, at OECD's fremskrivning siger, at over de næste bare 15 år vil verdens BNP blive fordoblet.
Det er 3 milliarder flere middelklasseborgere i verden, vi står over for.
Den vækst er jo fantastisk, hvis det lykkes at gøre den bæredygtig.
Den kan faktisk udrydde fattigdommen, gøre det muligt at nå FN's 17 bæredygtighedsmål og gøre det langt sværere for ekstremisterne at udbrede deres djævelske ideologi osv. osv., hvis vi vel at mærke får en vækst de næste 15 år, der er bæredygtig i enhver forstand af ordet.
Omvendt er det ikke svært at fremmane de mareridt, vi kigger ind i, hvis væksten ikke bliver bæredygtig, bliver ulige og ikke er spredt ud, så vi får udryddet fattigdommen, og hvis det sker på en måde, så klimaet helt bukker under og dermed også den civilisation, som vi kender i dag.
Igen må jeg sige, at jeg ikke synes, der er levnet mange linjer på det i ministerens redegørelse.
Endelig er der Arktis.
Vi er jo enige i den Arktisstrategi, der ligger til grund for Folketingets arbejde.
Vi er også enige i den del af forsvarsforliget, vi sådan set allerede er kommet langt med, nemlig hvad vi skal gøre.
Men det står også klart for mig, at vi slet ikke er i mål.
Vores Arktisstrategi udvikler sig jo løbende, og derfor ser vi stadig et kæmpe potentiale i en lidt mere offensiv tilgang på det arktiske område.
Det handler både om at udnytte den unikke position, vi har, som det eneste land i verden, der både er med i Arctic 5, EU og NATO, på forskningsområdet, med hensyn til at fremme investeringer i Grønland og styrke rigsfællesskabet osv. osv.
Der var ikke sådan meget nyt, hvis jeg nu skal sige det sådan, i det afsnit af regeringens redegørelse, men der stod én ting, som jeg hæftede mig ved, og det vil jeg også gerne spørge udenrigsministeren om, nemlig at man arbejder for en, og jeg citerer: arktisk finansieringsfacilitet.
Den kunne jeg godt tænke mig at høre lidt mere om, altså hvad man egentlig forestiller sig om den.
Mens alt det her pågår, sidder vi så og forhandler forsvarsforlig, og det går stille og roligt fremad, og jeg tror, at vi bliver enige om det inden jul – det håber jeg meget.
Og der skal ikke være tvivl om, når nu jeg har gjort rede for sådan grundpillerne i Det Radikale Venstres udenrigspolitiske syn, at det, vi kommer til at vægte, og som jeg tror vi gør klogt i at vægte i det forsvarsudspil, ikke bare er krudt og kugler, men det er et langt større fokus på de forebyggende og stabiliserende indsatser, der forhåbentlig kan gøre de lande, der ligger rundt om Europa, i stand til at tage bedre vare på sig selv.
Jeg er meget uenig med hr. Søren Espersen i, at det ikke er vores hovedpine, og at vi ikke har en egeninteresse i aktivt at forsøge at lave den kapacitetsopbygning af politi og forsvar f.eks. i Nordafrika, i Mellemøsten, der gør de lande i stand til i langt højere grad at tage vare på deres egen fremtid.
Det mener jeg at vi i nogle tilfælde har en moralsk forpligtelse til – det bliver vi nok aldrig enige om – men jeg mener også, at vi har en klar egeninteresse i det.
Vi kunne jo måske godt diskutere, hvad det egentlig er, vi kan gøre for at sikre, at migrationsstrømmene kommer under kontrol, sikre, at den vækst, vi får under alle omstændigheder de næste 15 år, bliver mere demokratisk funderet og mere bæredygtig, end hvis ikke vi blander os.