Kim Edberg Andersen (DD), 2025-04-08:
Det er jo altid en stor fornøjelse at få lov til at være den første efter regeringspartierne, hvor man kan sige, at der har vi i hvert fald fået udlagt, hvad der står i redegørelsen, og alt det positive omkring den.
Og så er man jo altid den første, der kan få lov sådan bare at gå op og råt for usødet finde hårene i suppen, så det har jeg tænkt mig at bruge 10 minutter på.
Først vil jeg jo rose mine kolleger i Digitaliseringsudvalget.
Det er et udvalg, hvor der faktisk altid, på trods af at man har forskellige holdninger, er en følelse af, at man tager jobbet seriøst.
Man ser problemstillinger, man ser dem fra begge sider, og man forsøger at komme sådan lidt i mål.
Så hvis vi alle sammen har travlt, ligesom vi normalt har det i Folketingssalen, med det her, så bliver det sådan lidt ligesom at gå ind til en skrædder og sige: Jeg vil gerne snakke om det her kørekort til symaskine, jeg har taget i folkeskolen.
For det går bare stærkere.
Vi snakker om digitalisering lige nu, og jeg skal nok komme tilbage til de huller, vi har i forbindelse med det lige nu.
Men vi skal jo til at snakke om noget andet.
Næste år skal redegørelsen vel handle om noget med kunstig intelligens, for digitalisering er så meget fortiden, at man slet ikke forstår det.
Alle danskerne er med på nær nogle, og dem kommer jeg tilbage til.
I virkeligheden ligger den store glæde og den store chance i at være first mover – eller det finder vi lige på et tidspunkt et dansk ord for, formand – altså at være dem, der ligesom sørger for at være med på vognen.
Det er jo fint nok, at Kina og USA løber med det lige nu, men det er jo ikke et spørgsmål om antallet af pc'er eller muligheden for at bruge Microsoft Word, han er bekymret for; det er jo den næste udvikling.
Og det er jo nok lidt, ligesom første gang jeg så, da jeg var helt ung i begyndelsen af 1990'erne eller slutningen af 1980'erne, at man kunne blive datalog, og så tænkte jeg, at det er der bare ingen fremtid i.
Det skulle jeg nok alligevel have gjort, for så havde jeg været specialist i en kommune nu og været fuldstændig vildt eftertragtet og kunne nærmest selv have valgt min løn.
Det er det første hår i suppen.
Det er jo ikke godt nok, at nærmest alle kommunerne siger: Vi har et kæmpe problem, vi kan ikke finde specialisten.
Noget af det, vi skal se på, er lovgivningen; vi skal sørge for, at måske tre små kommuner kan få den her specialist at deles om, ved at de rammer noget ind med noget GDPR eller noget.
Så der er lavthængende frugter, og dem skal vi have pillet ud.
Og så skal vi naturligvis arbejde frem imod, at alle er digitale eksperter, og at vi har rigeligt af dem til kommunerne.
Det er bare ikke den virkelighed, vi er i nu.
Så den lavthængende frugt får regeringen nu: Få da sørget for, at de kan deles om dem, sådan at vi ikke rammer en situation, hvor vi lægger en kommune ned.
For det, vi alle sammen i udvalget også ved, er, at hvis det sker i en kommune, så er vi ude i det, der på fornemt nydansk hedder redundans, og det har vi ikke noget af, så vi er tilbage ved papirark.
Det er jo der, hvor vi må spørge: Er det virkelig meningen, at et topdigitaliseret samfund, når det går galt, så skal blive topanalogt?
Og hvor skal containerne med alle de papirer og alt det dobbeltarbejde stå henne?
Det fører faktisk tilbage til noget i forhold til de her cloudløsninger og bekymringen for dem, som jo faktisk er ret reel.
Det er ikke så meget, at jeg er bekymret for, at det sker lige i morgen, men det kan jo ske.
Det kan jo ske, at der, hvor vi har vores data i et datacenter, vælger de at lukke; det kan brænde ned.
Den form for redundans skal vi sikre os at vi altid har adgang til, og der er jeg jo nok mest tryg ved det, hvis vi sørger for, at den som minimum ligger inden for landegrænsen; så er det noget nemmere som Folketing at gå ind og gøre et eller andet, sådan at vi har adgang til de her livsvigtige informationer, da der rent faktisk er meget kritisk infrastruktur på utrolig mange flere områder end bare sygehusene.
Der er kritisk infrastruktur i alting, fordi vi netop er et af de mest digitaliserede samfund i verden, og der er vores data bare supervigtige.
Det kan vi også tage ned; vi kan simpelt hen lave nogle regler, der siger, der skal være en form for backup, hvor vi simpelt hen har retten til at sige: Ja, det kan godt være, I ikke har lyst til at være her, men det er vores data, der ligger der, og dem beholder vi.
Det er selvfølgelig en meget socialistisk tankegang for en blå mand som mig, men altså, i mangel af bedre bliver man jo nødt til at sige, at vi i hvert fald skal sikre os, at dataene er der.
I forhold til nogle af dem, vi svigter, ved jeg jo, at ministeren har fulgt med i det.
Nu kommer ordføreren fra Moderaterne snart og siger, at det ikke var en kuglepen, han sad med i munden, men at det var en digital pegepind.
Men vi har jo helt lavpraktiske ting, hvor vi ikke sikrer, at vi alle sammen kan være med, selv ikke dem, der vil.
Der er nogle mennesker, der gerne vil være med, men hvis du ikke selv kan få din nemkontokode lavet om, så er vi på den.
Det skal vi løse, og det er en lavthængende frugt.
Jeg ved, at ministeren har fulgt med i det, og jeg ved også, at ministeren sagde, at jeg gav hende indtil marts, og vi er jo i april nu, så nu tager vi handskerne af og siger: Få det dog fikset, få det dog ud af verden.
Hvis man ønsker at gøre med det digitale samfund og vi har sat et benspænd, i forhold til at vi på en eller anden måde ikke magter at sørge for at kunne hjælpe folk til at få en kode, så må vi kunne løse det.
Jeg ved, at ministeren er interesseret i at få det løst, så lad os få det gjort.