Christian Rabjerg Madsen (S), 2019-10-22:
Tak for det.
Jeg har set frem til debatten, selv om man selvfølgelig polemisk kunne indvende, at vi måske kunne have haft en bedre debat på et højere niveau, hvis det store oppositionsparti havde fremlagt en egentlig økonomisk politik, som vi kunne debattere, men lad os nu holde os fra det polemiske og gå direkte til det saglige.
Socialdemokratiet og regeringens første finanslovsforslag hedder »Velfærd først – tryghed, tillid og en grøn fremtid«.
Finanslovsforslaget har velfærd først, fordi det er vores vigtigste budskab.
Vi sætter velfærden først.
Den 29. november 2016 skrev Politiken historien om, at klinikchefen på Rigshospitalets fødeafdeling, overlæge Morten Hedegaard, havde sagt op i protest over forholdene på fødegangen.
I 14 år havde klinikchefen på Rigshospitalet haft det formentlig mest prestigefyldte job, som en fødselslæge kan have i det her land.
Nu sagde han stop.
Morten Hedegaard vendte ryggen til vores offentlige sundhedsvæsen, fordi han ikke længere kunne stå inde for kvaliteten, eller som Morten Hedegaard selv sagde: »De der berømte to procent, det har været hårdt.
Når man har haft en produktionsvirksomhed og siger, at man skal gøre det to procent billigere, så vil mange forsøge at stramme sig an, så de første år kan det lade sig gøre.
Men når ens idekatalog over besparelser er ved at være brugt, så bliver det i tiltagende grad uladsiggørligt.«
Velfærden forblev underfinansieret, og derfor begrænsede udfordringerne i den offentlige velfærdssektor sig heller ikke til sygehusene.
For selv om det selvfølgelig giver meget mere debat, når fødselslægen på landets fornemste hospital, Rigshospitalet, siger stop, er det jo i virkeligheden præcis lige så foruroligende, når lærer og tillidsrepræsentant Birgitte Nørgaard på Nørre-Snede Skole oplever, at besparelserne medfører så markante forringelser, at hun siger stop, eller når Annette Lukas, som er social- og sundhedshjælper igennem næsten 25 år i Assens Kommune, gør det samme af de samme årsager.
Derfor er det på tide at prioritere velfærden, og derfor gav regeringen også med økonomiaftalerne for næste år både regionerne og kommunerne og dermed jo den nære velfærd, som vi her taler om, det største økonomiske løft i 10 år og det største økonomiske løft siden finanskrisen.
Derfor prioriterer vi nu med forslaget til finanslov først og fremmest vores velfærdssamfund.
Kommer vi i mål med vores ambitioner for velfærdssamfundet?
Det ærlige svar er nej, men vi tager det første vigtige skridt.
Vi løfter sundhedsområdet, så det bliver muligt at rekruttere mere sundhedspersonale og ansætte 1.000 flere sygeplejersker.
Vi afsætter 0,5 mia. kr. til sociale indsatser; vi annullerer omprioriteringsbidraget på uddannelsesinstitutionerne; vi løfter kvaliteten på erhvervsuddannelserne.
Vi vil genoprette tilliden til skattesystemet, så vi også fremadrettet har en sikker finansiering til vores velfærdssamfund.
Og hertil kan man så lægge den forhandlingsreserve på 2,1 mia. kr., som vi har en ambition om at bruge på velfærden.
Det kunne eksempelvis være på minimumsnormeringer, på uddannelse, på det grønne område eller på kulturen.
Når regeringen vælger at investere i velfærden, investerer vi i, at de økonomiske tider kommer alle til gavn, for der er trods alt nok flere af os, som har glæde og gavn af, at vi får et godt velfærdssamfund, end der er mennesker, for hvem det sådan gør den allerstørste forskel, at prisen på Lamborghinien eller Bugattien bliver sat lidt ned, selv om netop det stod højt på den tidligere erhvervsministers ønskeseddel.
Danmark er et dejligt land, men som statsministeren også sagde i sin åbningstale, slår tilliden revner.
Trygheden favner ikke alle.
Vi har så meget, vi skal passe på.
Vi har så meget, der går godt.
Men det må aldrig blive en undskyldning for at undlade at kigge derhen, hvor alt ikke er, som det skal være.