Morten Messerschmidt (DF), 2022-04-08:
Tak, formand.
Vi bestemmer selv, vi har vetoret, det er mellemstatsligt.
Det er ligesom de ord, der går igen, når vi hører vores tre ministre her i dag, og det er også nogle ord, der på en eller anden måde har et ekko fra fortiden.
Hvor ofte har vi ikke hørt i EU-debatter om, hvor meget vi kan dundre, og hvor meget vi kan bestemme, hvis bare vi sidder med omkring bordet?
Hvor meget har vi ikke hørt skiftende EU-partier tale EU-samarbejdet ned, altså at euroen jo bare handler om et vekselsamarbejde, så det bliver billigere, når man rejser, og at det i øvrigt vil give lavere renter og en bedre økonomi, eller inden for retspolitikken, at Danmark, hvis vi holder fast i retsforbeholdet, bliver et slaraffenland for pædofile, for kriminelle, for terrorister?
Jeg tror, at de fleste, der kigger tilbage på de seneste to gange, hvor EU-partierne har forsøgt at udfordre vores forbehold, vil sidde med en fornemmelse af, at det nok var meget godt, at vi stemte nej, og sådan tror jeg også at de fleste vil have det den 2. juni eller tiden derefter, hvis man vælger at følge vores anbefaling.
For meget af det, vi hører i dag, har vi jo i bedste fald ingen garanti for holder.
Man taler om, at der er krav om enstemmighed, og det er jo også rigtigt, hvis man læser det specifikke kapitel i traktaten, som jeg har her foran mig, nemlig anden afdeling, artikel 42 til 46.
Men man kunne jo også læse artikel 31, hvor der er en specifik henvisning til procedurerne i både sikkerheds- og forsvarspolitikken, og her taler man jo ikke om vetoret.
Her står der meget klart, at Rådet træffer afgørelse med kvalificeret flertal
Der er stribevis af bestemmelser i EU-traktatens afsnit om udenrigspolitikken, som er med flertalsafgørelser, og hvor Danmark derfor, hvis ikke vi har vores forbehold, kan stemmes ned.
Så svarer forsvarsministeren lettere polemisk på spørgsmålet fra Venstres ordfører, at skal der ændres noget i den traktat, vi har i dag, så kræver det jo i sagens natur en traktatændring.
Ja, det tror jeg i virkeligheden de fleste vil sige er det sekundære spørgsmål.
Det væsentlige spørgsmål, når man ændrer på EU-traktaten, er: Bliver vi spurgt?
Derfor skal man passe på med, hvad det er, man hører i dag, og ikke bare fokusere på lige de artikler, som EU-partierne så gerne vil lempe Danmark ind i.
Men man er nødt til at huske på, hvad EU er for en størrelse.
Når EU's grundprincip er at stræbe efter en stadig tættere sammenslutning mellem de europæiske lande og folk, kunne man så forestille sig, ligesom det har betydet noget for euroen, for retspolitikken, for socialpolitikken, for lønpolitikken, for alle dele af EU-samarbejdet, at det måske også fremadrettet kommer til at betyde noget for forsvarspolitikken, og at det, når man decideret i artikel 42, stk. 2, som EU-partierne vil have Danmark med i, skriver, at målet er, at det skal føre til et fælles forsvar, så ikke er det sidste skridt, men det første skridt?
Hvis man bare har en fornemmelse af, at det nok er der, vi er, så vil jeg sige, at det kloge nok er at stemme nej.
For hvis der er én ting, vi ved, så er det, at har man først afviklet et forbehold, har man først givet magten til EU, så bliver vi ikke spurgt igen.
Men jeg kan love danskerne for, at holder vi fast i vores forbehold, vil EU-partierne komme igen og igen, for for dem stopper det aldrig.
Jeg skal derfor på vegne af Dansk Folkeparti fremføre følgende forslag til vedtagelse: Forslag til vedtagelse
»Folketinget advarer imod EU-traktatens løfte om »gradvis udformning af en fælles EU-forsvarspolitik« og modsætter sig dansk deltagelse heri.
Folketinget minder om, at EU-traktater tidligere er blevet ændret, hvor vetoretten er blevet afskaffet og flertalsafgørelser indført – uden at det danske folk er blevet hørt.
Derfor pålægges regeringen at sikre en fastholdelse af det danske forbehold i relation til ethvert tiltag, der måtte realisere udformningen af det fælles EU-forsvar, som traktaten i dag varsler«.
Tak, formand.