Pernille Skipper (EL), 2016-11-17:
Jeg tror, at sådan nogle som os, som bare kan gå vores vej og rejse os og åbne døren, har svært ved at gøre sig begreb om, hvor voldsomt det egentlig er at gøre det mod et menneske, at man låser vedkommende inde i et rum, helt alene, uden at man ved eller måske forstår, hvornår man kommer ud igen eller har mulighed for at snakke med nogen eller ringe til nogen.
Og det siger jeg, fordi vi lidt taler om det, som om det der med at aflåse en dør for natten, eller indtil situationen er faldet til ro, er meget nemt at sige.
Det er altså ikke nogle små indgreb, vi taler om i forbindelse med det her lovforslag.
Det at undersøge personer og altså befamle dem ved tvang og kigge på, hvad de har på sig, at heller ikke noget lille indgreb, som man bare sådan lige gør.
Jeg tror ikke, der er nogen herinde, der ville finde sig i det, uanset hvor meget der blev talt om orden og sikkerhed imens.
Og der er nogle ting, som, når vi taler om at gøre det ved mennesker med en stærk nedsat psykisk funktionsevne, bliver værre, fordi det er mennesker, som måske har svært ved at forstå og rationalisere over, hvad det er, der foregår.
indrømme, at jeg endnu ikke har set ministeriet pege på behovet.
Altså, hvad er det for et behov, man ser?
Det er også derfor, Institut for Menneskerettigheder, Socialpædagogerne og KL siger, at de simpelt hen ikke ser dokumentation for, at de her yderligere indgrebsmuligheder er nødvendige.
Der er også flere af høringssvarene, som peger på – noget, som jeg mener er rigtigt – en bekymrende tendens til, at vi hele tiden udvider magtanvendelsen over for nogle af vores mest udsatte borgere i stedet for at forsøge at kigge på den behandling, de generelt får, de ressourcer, der er til rådighed, og hvordan de bliver brugt og anvendt over for dem.
Det er lidt sådan en bagudskuende tilgang, hvor man begynder at se magtanvendelse som noget, der skulle virke præventivt.
Og jeg, som gik og troede, at magt og vold var noget, man var gået væk fra som behandling og opdragelsesmiddel.
Ministeriets svar synes jeg er mere bekymrende.
De siger sådan set, groft sagt, at evalueringen viser, at de indgrebsmuligheder, der er i forvejen, bruges meget begrænset, og at personalet i øvrigt er dygtigt til at være bevidst om, at man skal bruge dem meget lidt.
Det sidste er jeg enig i.
Og ergo kan man så godt tillade sig at indføre nogle flere indgrebsmuligheder.
Det forstår jeg så ikke.
Det er også uklart, hvornår de her magtanvendelsesmidler kan tages i brug.
Vi skal ikke gøre alting, som grundloven ikke forhindrer, vil jeg bare slå fast.
Der er tale om personer her, som er fritaget for straf på grund af deres mentale tilstand.
Altså, det er mennesker, som vi siger er så meget i problemer, at vi ikke på lige fod med alle andre kan stille dem til ansvar for deres handlinger.
Vi kan ikke rigtig bebrejde dem på samme måde, som vi kan bebrejde alle mulige andre, for det tillader deres psykiske evner simpelt hen ikke.
Og alligevel begynder man nu at ville bruge nogle magtanvendelsesmidler over for dem, som minder utrolig meget om dem, de har i fængslerne, altså f.eks. isolationsrum, og det synes jeg er bekymrende.
Helt grundlæggende er der jo tale om brugere og patienter her, som har brug for en solid socialpædagogisk indsats, og de får ikke færre problemer af, at der bliver udøvet mere tvang over for dem.
Hvis nogen skulle være i tvivl, er Enhedslisten overordentlig skeptisk over for det her lovforslag.