Monika Rubin (M), 2023-03-02:
Mange tak for ordet.
Og jeg vil gerne starte med at sige tak for forslaget og sige tak til alle jer, som har skrevet under.
Det forholder sig nemlig sådan, at kun én fjerdedel af befolkningen er tilmeldt Organdonorregisteret, og det, selv om langt de fleste er positive over for organdonation.
Og fordi der ikke er organdonorer nok, taber vi menneskeliv, vi kunne have reddet.
For mig er det derfor krystalklart, at vi ikke kan fortsætte på den måde, som vi gør nu.
Organdonation – både det at få flere til at tilmelde sig registeret, og at de organer, der potentielt findes, bliver doneret – beror på ildsjæle.
Den debat, vi har i dag, har vi primært, fordi Mads Peter Sebbelov har oprettet det her borgerforslag.
Og at afdøde organdonorer får mulighed for at hjælpe et andet liv, opretholdes også i stor stil af ildsjæle ude på hospitalerne.
Anne Marie tager rundt i sin fritid og underviser yngre læger ude på hospitalerne i, hvordan de kan inkludere patienter til organdonation, og hun hjælper den unge læge i akutmodtagelsen med, hvordan en potentiel organdonor skal behandles.
Men selv om ildsjæle som Mads og Anne Marie bruger rigtig mange af deres vågne timer på det her emne, er det ikke nok.
Patienter dør på venteliste til et nyt organ.
Derfor er det på tide, at vi bærer faklen videre herinde på Christiansborg, så det ikke beror på ildsjæle, som desværre kan brænde ud.
Der er imidlertid ikke noget entydigt eller let svar på problematikken, for der er ikke krystalklar evidens, og det er vanskeligt at tale om døden.
Jeg er læge, og det er mit fag at befinde mig i det rum, hvor vi taler om det her.
Jeg har ofte set, hvor ubehagelige de her samtaler omkring død kan være.
Jeg synes også selv, det er svært, både at skulle forholde mig til min egen død, men også at skulle forholde mig til, at den patient, jeg står og kæmper for, faktisk ikke står til at redde.
Det er svært at indse, at der ikke er mere, jeg kan gøre i en given situation, og at opleve den magtesløshed.
Men vi skal forholde os til døden.
Vi skal tage stilling til organdonation.
Derfor er et forslag som det her virkelig godt, for det skubber den offentlige samtale.
Og hver gang spørgsmålet om organdonation tages op i den offentlige debat, ser vi, at der er mange flere, der tilmelder sig Organdonorregisteret.
Moderaterne tror derfor på et kærligt puf, et praj i den rigtige retning.
I det her tilfælde er det at tage stilling.
Vi tror først og fremmest på, at emnet skal have offentlig opmærksomhed, gerne systematisk, men uden sanktioner.
F.eks. kunne man med års mellemrum køre en uges landsdækkende kampagne og samtidig opfordre folk via et brev, f.eks. i e-Boks, til at tage stilling.
Eller man kan gå skridtet videre og indføre generel obligatorisk stillingtagen, hvor man på et givet tidspunkt skal forholde sig til spørgsmålet omkring organdonation, f.eks. når ens pas skal fornyes, eller når man skal tage kørekort.
Og sidstnævnte kunne måske endda gøre, at folk ville opføre sig lidt pænere i trafikken.
Men vi er også åbne over for alle andre løsninger.
Vi går ind til det her arbejde med et åbent sind.
Samtidig må jeg også bare understrege, at når jeg taler med mine kollegaer på sygehusene, f.eks. Anne Marie, er manglen på tilmeldte organdonorer kun én del af det problem, som vi står over for at skulle løse.
Bekymringen er, om der findes døende, som gerne vil være organdonorer, men som ikke kommer til det, fordi der ikke er kapacitet til det i vores sygehusvæsen.
Som Anne Marie udtrykker det: Organdonation drukner i travlhed.
For det er ofte en ung kollega, som står med den døende patient i f.eks. akutmodtagelsen, og der er ikke intensivpladser nok til, at patienterne kan ligge en dag eller to ekstra på intensivafdelingen, så de pårørende kan inddrages i processen.
Og hvis det går for stærkt, bliver det et nej.
Hvis de pårørende i al hast skal tage stilling til, om deres døende skal være organdonorer eller ej, risikerer vi, at det bliver et nej.
Og det er ikke, fordi de pårørende ikke vil have, at deres kære skal være organdonor, men fordi de ikke er klar til at skulle forholde sig til døden.
De er ikke klar til at skulle sige farvel.
Men vi accepterer kompleksiteten, og det kalder på en samtale.
Det er en samtale, vi er nødt til at have, før vi kan træffe en beslutning om, hvordan vi skal lovgive.
Derfor vil vi nu i regi af den etiske kreds her i Folketinget gå i gang med at drøfte de forskellige initiativer og modeller, så vi kan få den mest bæredygtige og forsvarlige ordning for organdonation.