Astrid Carøe (SF), 2026-01-20:
Tak for det.
Jeg vil også gerne starte med at takke de mennesker, der har kæmpet for at få reglerne om forældelse ændret.
Nogle af jer er her i dag, og nogle følger med derhjemme.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at hvis ikke det havde været for jer, havde vi ikke stået her i dag, hvor det ser ud til, at vi kan lande en fælles beretning helt bredt i Folketinget om noget rigtig godt, nemlig at få ændret de her regler.
Så tak til jer.
På en måde burde det have været en selvfølge allerede i dag, at de ting, man er blevet udsat for af myndighederne som barn, ikke kan forældes, slet ikke mens man stadig er et barn.
Det er meget problematisk for retssikkerheden, at systemet i dag er sådan, at man skal rejse en sag, mens man stadig er barn, hvis man skal gøre sig forhåbninger om at få retfærdighed.
Det er både meget urealistisk og dybt uretfærdigt.
Jeg synes ikke, det kan være rigtigt.
Mange af os herinde har mødt Kurt og hans søn Bjørn, og jeg kan også se, at Bjørn er her i dag.
Vi har også set dokumentaren – og jeg citerer – »Ingen fucker med min far« om dem.
Kurt blev altså efter alt at dømme fejlanbragt.
Sammen med hans søn Bjørn har de forsøgt at rejse en sag om det myndighedssvigt, han har oplevet, men de løber panden mod en mur, bl.a. med henvisning til forældelsesfristen.
En ting er at være blevet behandlet så dårligt af det system, der skulle have hjulpet Kurt.
Det er i sig selv under al kritik.
Sådan er der jo enormt mange historier som Kurts.
Fejlanbringelser, omsorgssvigt og myndighedssvigt skal have konsekvenser, og børnene, der er blevet udsat for det, skal have mulighed for retfærdighed, også når de bliver voksne.
Det er også vigtigt for mig at understrege, at vi ikke kun taler om det her i datid.
Det handler også om nutiden og om fremtiden.
Det her handler ikke bare om tidligere anbragte fra en svunden tid, som skal have ret til kunne rejse en sag.
Det betyder også meget for de børn og unge, der er anbragt i dag eller har været det for nylig.
Selv om myndighederne er blevet meget bedre til at tage sig af børn i dag, end de var engang, sker der desværre stadig af og til fejlanbringelser og myndighedssvigt.
Det skal vi gøre meget mere for at undgå, men vi skal også sikre, at hvis det sker, skal børnene, f.eks. når de bliver voksne, kunne rejse en sag og få en potentiel erstatning uden at blive ramt af forældelsesloven.
Til sidst vil jeg snakke lidt om at høre til et sted og om retten til sin historie.
Jeg tror, at vi alle kender behovet for at høre hjemme og vide, hvor man kommer fra, og have roen i det.
Det behov har anbragte børn om nogen.
Derfor er det også kritisabelt, at det er svært for så mange tidligere anbragte at få adgang til deres egen historie.
For selvfølgelig har man ret til sin egen historie.
Det er under al kritik, at arkivloven ikke dækker private børne- og ungehjem.
Så længe den ikke gør det, kan institutionerne bare smide tidligere anbragtes journaler ud efter 5 år og dermed vigtig viden, som de børn kan have brug for i fremtiden.
En ting er at kunne rejse en sag, men en anden ting er bare at få viden om, hvem de var som børn, hvem de var tætte med, og hvordan de havde det på deres børnehjem.
Det gør mig enormt vred, at der hver eneste dag, mens vi står her og taler, bliver smidt ud, som skulle have været gemt og arkiveret, hvis børnene havde været anbragt i det offentlige.
Jeg forstår simpelt hen ikke, at det ikke er en fejl, at man ikke har sagt til de private, at de skal gemme de her papirer.
Men under alle omstændigheder bør vi få set på den her del, så alle anbragte børn kan få adgang til deres egen historie, også dem, der er anbragt i det private.
Jeg er rigtig glad for, at det ser ud til, at vi kan rykke på det her område nu.
Jeg er meget glad for ministerens velvillighed til at lande en beretning om potentielt at arbejde hurtigt på et vidensgrundlag, som kan ligge til grund for en ændring af loven.
Og så synes jeg også, det er meget positivt, at regeringen også vil se på, hvad vi kan gøre, for at børn ikke får slettet deres historie, hvis de har været på private børne- og ungehjem.
Så håber jeg, det arbejde resulterer i et eller flere lovforslag om at udvide undtagelsen for børn i forældelsesloven og en ændring af arkivloven, så også børn, der bor på private institutioner, har adgang til deres dokumenter, når de bliver voksne.