Flemming Møller Mortensen (S), 2021-05-05:
Tak til formanden, og tak til forslagsstillerne fra DF.
Lad mig indledningsvis understrege, at det er regeringens klare politik, at Danmark ikke skal give udviklingsbistand til lande, hvis regeringer nægter at tage imod egne statsborgere.
Derfor er vi fuldstændig enige med forslagsstillerne og kan kun bakke op om intentionen i lovforslaget.
Derfor er jeg også glad for i dag at få mulighed for at fortælle, hvad regeringen har gjort for at nedbringe antallet af lande, som ikke samarbejder om tilbagetagelsen af egne statsborgere, og som modtager dansk bistand.
Lad mig også slå fast, at alle lande er forpligtede til at tage imod deres egne statsborgere, hvis ikke de har lovligt ophold på et andet lands territorium.
Det er en international, juridisk forpligtelse, som blev anerkendt på globalt politisk niveau i FN's migrationserklæring fra 2018.
Det er derfor ikke en forudsætning, at der er indgået specifikke aftaler om tilbagetagelse eller etableret særskilte incitamenter hertil.
Udviklingsbistand er således ikke en nødvendig del af et samarbejde om tilbagetagelse, og det er i øvrigt også langt fra alle de lande, som Danmark har personer i udsendelsesposition til, der modtager dansk udviklingsbistand.
Men udviklingsbistanden er klart et af de værktøjer, der kan bringes i anvendelse for at fremme samarbejdet med et oprindelsesland om tilbagetagelse.
Vi har i Danmark cirka 1.100 afviste asylansøgere i udsendelsesposition fra en lang række lande.
Med langt de fleste oprindelseslande har vi et godt og veletableret samarbejde om udsendelse, men der er desværre også nogle lande, hvor samarbejdet er vanskeligt.
Ved regeringens tiltrædelse i 2019, det var i juni måned, modtog fem lande fortsat langsigtet udviklingsbistand, samtidig med at det var Rigspolitiets vurdering, at landene ikke samarbejdede.
Der er siden skabt fremskridt i samarbejdet med både Sudan, Myanmar og med Indien i en sådan grad, at samarbejdet i dag er tilfredsstillende.
Når jeg siger langsigtet udviklingsbistand, er det, fordi det er rigtig vigtigt at skelne mellem langsigtet udviklingsbistand og humanitær bistand.
Humanitær bistand ydes efter de internationale humanitære principper, det vil sige, at den alene gives for at imødekomme humanitære behov blandt mennesker i nød, uanset deres baggrund i øvrigt.
Danmark yder desuden normalt kun humanitær bistand gennem danske og internationale humanitære partnere og således ikke til statslige myndigheder og regeringerne i modtagerlandene.
For Irans vedkommende er situationen, at landet heller ikke længere er omfattet af den her problematik, vi drøfter i dag, men det er desværre ikke, fordi det er lykkedes at forbedre samarbejdet om tilbagetagelsen, men fordi regeringen i 2020 standsede den begrænsede langsigtede udviklingsbistand, som landet tidligere modtog.
Iran vil derfor, indtil der bliver etableret et tilfredsstillende samarbejde om udsendelse, kun kunne modtage humanitær bistand.
Med Irak er situationen, at landet ganske vist modtager langsigtet udviklingsbistand, selv om samarbejdet om tilbagetagelsen endnu ikke vurderes at være fuldt tilfredsstillende.
Men det er vigtigt at understrege, at der over en årrække har været en omfattende dialog med de irakiske myndigheder, og at der i tillæg til et velfungerende samarbejde om frivillig hjemsendelse også er en absolut konstruktiv dialog om muligheden for tvangsudsendelser.
Den langsigtede bistand, vi giver til Irak, går hovedsagelig til regionale freds- og stabiliseringsindsatser, og formålet er at bidrage til større regional stabilitet ved at bekæmpe den radikalisering og terrorisme, der fastholder landet i en negativ udvikling.
Støtten går samtidig til at nedbringe antallet af mennesker, der er langvarigt fordrevne i Irak.
Midlerne kanaliseres primært gennem FN's organisationer.
Der gives ikke direkte støtte til den irakiske regering.
En mindre del af den langsigtede udviklingsbistand går igennem Udenrigsministeriets strategiske partnerskaber med danske civilsamfundsorganisationer, der forsøger at forbedre forholdene for internt fordrevne og lokale værtssamfund.
Tak for spørgsmålet.
Jeg må med det samme sige, at det kan jeg ikke svare på.
Det vil være min ministerkollega hr. Mattias Tesfaye ovre fra Udlændinge- og Integrationsministeriet, der vil have de detaljer, men de kan naturligvis frembringes – så det bliver noteret.