Carl Holst (V), 2018-05-23:
Lige hvad det her angår, tror jeg, at ordføreren og jeg ser fundamentalt forskelligt på, hvordan man honorerer forandringsledelse.
Der er 18 kommuner, der har lavet det her.
De skal så have at vide: I har godt nok lavet det her, men nu betaler vi andre kommuner for at gøre noget tilsvarende.
Vi fastsætter rammerne i stedet for at appellere til, at det skal vokse nedefra.
Jeg mener, at der er noget fundamentalt og grundlæggende i det her.
Jeg anerkender synspunktet om tålmodighed, men hvad hjælper en utålmodig adfærd, der ikke har en effekt, fordi den ikke er rodfæstet i det kommunale selvstyre?
Det får de psykisk sårbare medborgere i Danmark det ikke bedre af.
Tak, formand.
Som de foregående talere støtter Venstre også de varme intentioner i beslutningsforslaget fra Enhedslisten.
En mangel er, at man tror, man lovgivningsmæssigt kan løse alle problemer i forhold til manglende sammenhængskraft mellem de aktører, der er ude i kommuner og regioner.
Lad mig lige understrege: Psykisk lidelse eller mangel på mental trivsel er et stadigt stigende problem, navnlig blandt unge mennesker.
En psykisk lidelse bliver hurtigt opsporet, og der bliver taget hurtigt fat om dem, og så bliver det løst, men problemet er, at hvis ikke man tager fat om dem, bliver det kronisk.
Det kræver, at aktørerne – behandlingspsykiatrien i regionerne og socialpsykiatrien i kommunerne – bliver bedre til at koordinere og integrere deres samarbejde.
For borgeren, uanset om det er en pårørende eller en medborger, der bliver ramt af en psykisk lidelse, skal ikke gå fra et system til et andet.
Jo, det skal man måske nok, men man skal ikke have følelsen af, at der er bump på vejen i forhold til den behandling, man får, om det er kommunalt eller regionalt.
I det sammenspil er der gode erfaringer fra satspuljeprojekter gående ud på, at man med akuttelefoner eller akutsenge eller noget andet kan øge den psykiske tryghed, og det har kommunerne taget til sig.
Dem, der var omfattet af forsøget, har bibeholdt det, og flere og flere kommer til.
Jeg tror, at i årene frem vil man, ikke mindst med det fokus, der vil være på den manglende mentale trivsel, øge indsatsen på det her område.
Vi kan bare ikke lovgive os ud af det, for vi kan ikke skabe en løsning herinde, hvor vi siger, at som minimum skal det være sådan og sådan, og dermed begrænse, at to kommuner i samarbejdets ånd kan gå sammen eller vurdere, at man ikke har behov for akutsenge, eller vurdere, at man laver et samarbejde med regionen i forhold til den udadgående del, eller hvad ved jeg.
Og det er på den baggrund, at Venstre ikke støtter beslutningsforslaget.
Så synes jeg også, hvis det må være mig tilladt at inspirere forslagsstillerne til beslutningsforslaget, at der mangler en dimension, og det er civilsamfundet.
Jeg ved godt, at jeg nu kan blive skudt i skoene, at kernevelfærden skal gå over til frivillige, men det er efter min egen overbevisning ikke det, der er intentionen.
En række af de her mennesker kan få behandling for deres lidelse af et behandlingssystem, men kan få velvære i den videre tilværelse ved at være i kontakt med foreningsliv og andre ting.
Og det skal vi måske i fremtiden også være bedre til at tænke ind, nemlig værdien af at være i et foreningsfællesskab.
Og der kan vi måske trække mere på civilsamfundet eller det frivillige Danmark.
Tak for ordet.