Karsten Hønge (SF), 2018-05-25:
Om et par uger kan vi fejre et 10-årsjubilæum.
De arktiske kystlande mødtes nemlig sidst i maj måned 2008 og blev enige om Ilulissaterklæringen.
Den proces viser, hvor langt vi kan nå i fællesskab med tillid til hinanden i rigsfællesskabet – og sådan skal det være.
Vi har i dag igen i debatten haft billedsproget med, at det er et ægteskab, vi er inde i i rigsfællesskabet, men det giver jo samtidig nogle lidt vanskelige associationer.
Jeg tænker egentlig mere rigsfællesskabet som et bofællesskab, hvor tre nationer og folk bor i forskellige huse samlet omkring nogle fællesarealer.
Vi holder både bygninger og fællesarealer ved lige i fællesskab.
Og ja, bygningerne trænger til en renovering og modernisering, men fordi det regner gennem taget nogle enkelte steder, synes jeg ikke der er nogen grund til at lægge op til at rive bygningerne ned.
SF støtter rigsfællesskabet, hvor alle har respekt for hinanden, og hvor forskellighederne er en styrke og ikke et problem, altså et bofællesskab mellem ligeværdige parter, der aktivt vælger hinanden til.
Rigsfællesskabet betyder, at der på mange måder i alle husene er noget højere til loftet, end hvis vi bare boede hver for sig.
Og på vejen mod selvstændighed kunne vi måske alle sammen blive bedre til at tale om fordelene ved rigsfællesskabet.
Jeg synes, der er brug for en ny dialog.
Jeg synes, vi skal arbejde for en nydefinering af rigsfællesskabet.
Og der skal vi alle sammen være fleksible og dynamiske og række hænderne frem for at holde fast i hinanden i stedet for at bruge dem til at skubbe os fra hinanden.
Det kunne måske være ved at udarbejde et nyt dokument for fællesskabet, en slags identitetspapir, der kunne blive en trædesten mod selvstændighed.
Til gengæld må jeg også sige, at snæversynet nationalisme er fordummende, uanset hvor og hvordan den stikker sit hoved frem.
På Færøerne er der jo grund til at glæde sig over, at der er gang i økonomien.
Jeg kunne så godt ønske mig, at man måske brugte lidt mere af økonomien til en lidt mere retfærdig skattepolitik og generelt en politik, der kunne løfte de mennesker, der er på bunden af det færøske samfund.
Der er lyspunkter i Grønlands erhvervsliv og økonomi, men der er samtidig næsten uoverskuelige både økonomiske og sociale udfordringer.
Jeg synes faktisk, vi diskuterer for lidt, at Grønland støt er på vej mod en økonomisk betonmur.
Samtidig står det grønlandske samfund hver eneste dag over for dramatiske sociale udfordringer med børn, der vokser op under fuldstændig uacceptable forhold, og hvor alt for få unge i Grønland får en uddannelse.
Som socialist vil jeg opfordre til, at der var større opmærksomhed på uligheden, klassesamfundet, de sociale tragedier og frem for alt på, at alle skal få en uddannelse i Grønland.
Når man står over for en så massiv udfordring, at kun halvdelen af den grønlandske befolkning har en uddannelse ud over folkeskoleniveau, og at halvdelen falder fra i gymnasiet, kan jeg vanskeligt finde på handlinger, der vil være mere effektive benspænd og skuldertacklinger over for den kommende grønlandske ungdom, der skal have uddannelse, end det at nedprioritere dansk i skolen.
Jeg er sikker på, at hvis det lykkes, vil det kunne mærkes netop som benspænd og en hård skuldertackling.
For SF er en plus en plus en ikke tre, men nærmere fire eller fem, hvis vi sådan skal oversætte rigsfællesskabet til en ligning.