Carolina Magdalene Maier (ALT), 2017-02-09:
Jeg er glad for spørgsmålet, for det peger jo netop også på behovet for svar på spørgsmålet om, hvor langt en skoleleder kan gå i et hvilket som helst tilfælde af mobning eller noget andet, hvor ledelsesopgaven ikke forvaltes godt nok, for det gør lille Olferts skoleleder, som hr. Alex Ahrendtsen taler om her, jo tydeligvis ikke.
Så kan man spørge sig selv, om det så skal være muligt for en skoleleder i den danske folkeskole eller på en dansk friskole i dag bare at læne sig tilbage i stolen og tænke: Jeg gider ikke at gøre noget ved det.
Det skal det da ikke, der må da være konsekvenser.
Så hvad gør vi i Alternativet for lille Olfert?
Så det ville vi gøre.
Tak for det.
Nu er det jo sådan, at man nogle gange kan være så privilegeret, at man ikke altid behøver at skrive hele sin ordførertale alene, for man kan også vælge at bruge citater fra noget, andre har sagt tidligere.
Så det vil jeg starte med.
Jeg skal nok fortælle lige om lidt, hvem det er, jeg citerer.
Men jeg starter med at citere:
Vi mener ikke, at et eneste mobbet barn vil få glæde af instansen. Hvis man vil håndtere mobning på en god måde, er det vigtigste, at der er en ansvarlig voksen myndighedsperson til stede.
Den her enhed trækker i stedet ledelsesansvaret væk fra skolerne og lærerne, man skaber et procesorgan, som i virkelighedens verden slet ikke kan hjælpe konkrete elever.
Det er ren bureaukrati og god vilje, som kan gøre stor skade på skolesystemet.
Det er jo vores undervisningsminister, som har sagt de her ord i en artikel i folkeskolen.dk tilbage i november måned, da der blev indgået en politisk aftale om den her klageinstans, inklusive antimobbestrategien.
Jeg kan fra Alternativets side kun sige, at vi er fuldstændig enige i lige præcis det, der bliver sagt her om klageinstansen, vel at mærke – jeg taler ikke om antimobbestrategien lige nu, men om klageinstansen – for vi mener faktisk heller ikke, at det er den rigtige vej at gå.
Det er der, vi skal bekæmpe mobning.
Al forskning viser også, at det er der, hvor man kan sige kimen til mobning starter.
Så mener vi bare ikke, at man, når man vil oprette et klageorgan, konfronterer den udfordring på den måde, som faktisk kan give en ønsket effekt.
Hvis man havde valgt at give de midler og ressourcer, som man putter i klageorganet her, til skolerne, så de kunne arbejde lokalt og forebyggende med mobning, er jeg ganske sikker på, at så ville vi være kommet langt længere, end vi gør her.
Vi ser det jo fra skoleverdenen, vi ser jo Danmarks Lærerforening, KL, De Frie Skoler, alle er ude at sige: Lad os nu få lov til at gøre vores arbejde, som vi fagpersoner i samarbejde med forældrene gør det bedst.
Vi gør det ikke bedst ved at blive dikteret et system, som man fra Folketingets side mener er det rigtige – og slet ikke ved at piske os oven i hovedet med, at vi i øvrigt kan blive straffet økonomisk, hvis ikke vi lever op til det rigide system, som vi bliver underlagt.
Så lad os lytte til lærerne, til skolelederne, til forældrene.
Forældresamarbejdet med skolen og skolens faglighed i forhold til at håndtere mobningen tror jeg er den rigtige vej – friheden til fagligt at vurdere, hvad den rigtige måde at sætte ind på er, både generelt og i de konkrete situationer.
Så synes jeg, det her er interessant, fordi det rejser et helt andet spørgsmål, som hr. Alex Ahrendtsen faktisk berører med sit spørgsmål til hr. Henrik Dahl lige før, og det er, hvorfor det er, vi lovgiver.
Jeg synes, vi har bevæget os.
Det er jo ikke kun på undervisningsområdet.
Vi har set det på sundhedsområdet, vi har set det på det sociale område, vi har over de seneste årtier bevæget os i en retning, hvor vi har en lovgivning, og når nogen så gør noget forkert, når nogen træder ved siden af, når nogen ligesom forbryder sig imod lovgivningen, så siger vi i Folketinget: Det kan ikke være rigtigt, vi laver en ny lovgivning, sådan at vi kan straffe jer ved at indføre endnu mere kontrol, for I skal ikke have lov til at kunne træde ved siden af.
Men det, vi samtidig gør, når vi gør det, er, at vi straffer alle dem, der gør det rigtigt, og alle dem, der gør det godt, og alle dem, der har fagligheden til at gøre det, man kan sige på den rigtige måde ud fra et fagligt perspektiv.
Det gælder lige så meget sygeplejerskerne på hospitalerne, som det gælder lærerne på skolerne eller socialrådgiverne ude på jobcentrene.
Vi kommer hele tiden til at skabe mere og mere bureaukrati og flere og flere kontrolinstanser, fordi der er nogle, der falder ved siden af, og så kan vi jo spørge os selv: Lovgiver vi, fordi vi vil fange, straffe dem, der falder ved siden af, eller lovgiver vi, fordi vi sådan set politisk, ideologisk også, har nogle overordnede rammer for, hvordan vi synes vores land skal forvaltes?
Inden for de rammer må vi jo stole på, at de fagpersoner og de borgere, der er derude, lever op til lovgivningen. Vi kommer aldrig til at have et samfund, hvor der ikke er nogen, der træder ved siden af, hvor der ikke er nogen, der enten bevidst eller ubevidst begår fejl.
Jeg ville bare ønske, at vi på et eller andet tidspunkt kommer derhen, hvor vi kan acceptere det og samtidig have en lovgivning, som er så tilpas fri fra dem, der skal navigere i den, så vi giver dem plads til at gøre det på den måde, som de også fagligt ved er bedst.
Jeg synes, at det her lovforslag om et særligt klageorgan – jeg har intet imod antimobbestrategien – er et eksempel på en kontrolinstans, et bureaukrati, som ikke hjælper nogen, tværtimod.
Derfor kan Alternativet desværre ikke stemme for det her lovforslag.