Pernille Skipper (EL), 2017-02-21:
Hej, hej, alle sammen.
Det er noget mærkelig noget.
Nå, men det her er også en god tale at holde, og så kan man godt starte med at grine lidt.
Jeg vil starte med at sige tak til Dansk Folkeparti for at rejse debatten og tak til regeringen for at gennemføre det her diskriminationsforbud og til alle jer andre, fordi vi kan gøre det i fællesskab og være fælles om en vedtagelse.
Og noget af det, som jeg synes er vigtigt at markere, er jo, at mennesker med handicap er mennesker med ressourcer, evner og en hel masse at bidrage med til fællesskabet.
Alle har noget at komme med, alle har noget positivt at give, og det her handler om, at alle også skal have chancen for at give det og chancen for at være med.
Vi lever i 2017, og det er lidt vildt, at der stadig væk er behov for at påpege, at man ikke er døv, fordi man f.eks. sidder i kørestol, eller at man er i stand til at gå på restaurant, selv om man har et fysisk handicap, men det er det desværre.
Mennesker med handicap oplever at blive set ned på, oplever at blive diskrimineret både direkte og indirekte.
Der har været mange gode folk her på talerstolen, som er kommet med en masse eksempler på det før mig: hvordan man bliver holdt ude af fællesskabet og bliver holdt væk fra de muligheder for at leve et ordentligt liv og for at bidrage, som alle andre, der ikke har et handicap, har.
Og det skal vi ud over.
Derfor er det så sindssygt vigtigt, at regeringen har indvilliget i at ændre lovgivningen, så diskrimination af mennesker på grund af et handicap ikke kun er ulovligt på arbejdsmarkedet, men også alle andre steder i samfundet.
Danmark er, så vidt jeg ved, det sidste land i Skandinavien, der ikke har det forbud.
Og det er blevet bragt til torvs efter en vigtig kampagne af Institut for Menneskerettigheder, så nu sker der endelig noget, og det er rigtig, rigtig godt.
Vi i Enhedslisten ønsker et samfund, hvor alle har adgang, og derfor skal vores samfund også indrettes efter, at vi er forskellige.
Derfor skal vi forbyde diskrimination alle steder, og det betyder, at vi skal indtænke tilgængelighed, når vi bygger huse, når vi indretter uddannelsesinstitutioner, når vi indretter samfundslivet, og når vi giver normer og værdier videre til vores børn.
Så skal vi også tænke på, at vi alle sammen skal med.
Derfor bliver jeg også lige nødt til at påpege, at der er nogle steder, hvor det går i den forkerte retning med den her adgang og de muligheder, som burde være lige.
Det er, når støtten til mennesker med handicap forringes, når det bliver sværere at få et fleksjob og være en del af arbejdsmarkedet, når man ikke kan tage sin hjælper med på ferie og det dermed bliver forbeholdt nogle få, fordi man selv skal betale for det, eller når det tager mange måneder at få en handicapbil.
Der er rigtig, rigtig mange eksempler på, at mulighederne for og rummet til at deltage i fællesskabet bliver indsnævret for mennesker med handicap.
Og rettigheder er måske ikke så meget værd, hvis man ikke har så gode muligheder for at bruge dem.
Derfor handler det her for os i Enhedslisten ikke kun om at have lige rettigheder.
Vi skal som samfund påtage os at levere de lige muligheder, fordi det er mest fair, og fordi vores fællesskab går glip af ressourcer, når mennesker med fysiske eller psykiske handicap ikke har den samme reelle chance for at være med – for vi har alle sammen har noget at bidrage ned.
Vi er et af de rigeste samfund i verden.
Derfor håber jeg, at den her sådan voldsomme enighed, der er herinde, kan fortsætte, så vi også kan være med til at danne basis for, at mennesker med handicap ikke kun har rettigheder til at være en del af fællesskabet, men også har mulighederne for at udnytte de rettigheder.
De mennesker, som er på kontanthjælp lige nu, og hvoraf mange er syge eller har et handicap, er der på grund af den førtidspensions- og fleksjobreform, som Socialdemokratiet indførte, og som byggede på tesen om, at hvis man pressede folk på pengepungen, kunne de flytte sig.
Erfaringerne viser, og alle de sociale organisationer, som jeg tror at fru Ane Halsboe-Jørgensen selv stod og henviste til lige før, siger, at det ikke er det, der er sket.
Tusindvis af unge er endt i hjemløshed på grund af den ungeydelse.
Det siger de 1:1 er det, der sker.
Skal jeg forstå indkaldelsen til den her forespørgselsdebat og den fremragende tale, fru Ane Halsboe-Jørgensen holdt lige før, sådan, at det kun gælder fremadrettet, og at der ingen erkendelse er af, at der under den socialdemokratiske regering var 11.000 færre offentligt ansatte, at uligheden steg, at den offentlige vækst var lav, og at der blev indført talrige reformer, som forsøgte at få folk til at præstere ved at presse dem på pengepungen?
Er der overhovedet ingen erkendelse af det fra Socialdemokratiets side i dag?