Henrik Dahl (LA), 2017-02-24:
Jeg har først en meget, meget kort bemærkning, der er på kanten af dagsordenen.
Jeg håber, at det er i orden.
Rektor for Københavns Universitet Ralf Hemmingsen holder reception lige nu i anledning af sin fratræden, og de fleste af vi forskningsordførere ville være dukket op, hvis vi ikke havde skullet passe vores arbejde.
Nu vil jeg nøjes med at anerkende hans indsats herfra, og det er jeg sikker på at ministeren og kredsen af forskningsordførere også gør.
Så til det, debatten handler om.
Jeg vil starte med at sige lidt om en mand, der hedder James Heckman.
Han er en amerikansk økonom, som i år 2000 modtog nobelprisen for sin forskning i stikprøver.
Og stikprøver er et uhyre spændende emne, men det er ikke derfor, han er kendt i en bredere kreds.
Det, James Heckman er kendt for i en bredere kreds, er, at han på et tidspunkt i begyndelsen af 00'erne satte sig for at forske i det program til at bryde den negative sociale arv, som præsident Bush II havde sat i værk, og som hed »No Child Left Behind«.
Heckman fandt ud af, at de antagelser, der lå bag Bushadministrationens forståelse af social mobilitet var delvis forkerte, og det interesserede Bushs efterfølger Obama så meget, at Obama begyndte at bruge Heckman som rådgiver.
I artiklen her, som jeg skal lade være med at gennemgå i detaljer, konkluderer Heckman bl.a., at sociale indsatser, der finder sted tidligt i et barns liv, er langt mere virkningsfulde end senere indsatser som f.eks. – og jeg citerer fra artiklen: lavere klassekvotienter, jobtræning, rehabiliteringsprogrammer, voksenuddannelser, stipendier til uddannelse eller øgede udgifter til politi.
Hvorfor er det så sådan?
Det er det, fordi det, Heckman fik ud af at evaluere »No Child Left Behind«-programmet, var, at forudsætningerne for at bryde den negative sociale arv ikke alene er kognitive, altså populært sagt intellektuelle forudsætninger, men også ikkekognitive.
Og de væsentlige faktorer, som Heckman nåede frem til også var vigtige for at bryde den negative sociale arv, var impulskontrol, godt helbred, udholdenhed, opmærksomhed, motivation og selvtillid.
De helt afgørende ikkekognitive forudsætninger for at bryde den negative sociale arv har to kendetegn.
De bliver bibragt meget tidligt i livet, og de bliver som hovedregel bibragt i familierne.
Heckmans konklusion er, at cirka halvdelen af uligheden i livsindkomst er betinget af faktorer, som er afgjort på det tidspunkt, hvor man fylder 18 år.
Så til spørgsmålet om uddannelsessystemets evne til at bryde den negative sociale arv.
Jørgen S. Dich, for længst afdød dansk økonom og forfatter, som jeg holder meget af, var så kynisk i bogen »Den herskende klasse« at hævde, at hele projektet med at fremme den sociale mobilitet gennem uddannelse udelukkende var en løftestang for at skabe flere stillinger netop inden for den herskende klasse af akademikere.
Om det virkelig er så galt fat, tør jeg ikke sige.
Men ifølge bl.a. en autoritet som Erik Jørgen Hansen er det danske uddannelsessystem ikke særlig effektivt i forhold til at bryde den negative sociale arv.
Det har han påvist ved flere lejligheder, bl.a. i klassikeren »En generation blev voksen«.
Heller ikke den høje danske SU har den helt store konsekvens.
Det antyder i hvert fald en sammenligning af USA og Danmark, som Rockwool Fonden nylig har foretaget.
Derfor tror jeg, at man skal tage Heckmans resultater alvorligt.
De ikkekognitive færdigheder, man lærer i familien, og som man lærer tidligt i livet, at de vigtigste for at bryde den negative sociale arv.
Og så tror jeg, at man må vende forståelsen af SU om.
Det er ikke SU, der skaber den sociale mobilitet.
Men hvis betingelserne for social mobilitet er til stede, så skal ingen, der er kvalificeret til optagelse på en uddannelse, være forhindret i at få en uddannelse som følge af sine sociale omstændigheder.