Morten Messerschmidt (DF), 2025-04-25:
Den 28. september 2000 var en stor dag i danmarkshistorien.
Det var den dag, hvor danskerne klogt trodsede det store flertal af partier, erhvervsliv, meningsdannere osv. og takkede nej til at være med i euroen.
Det har vist sig klogt.
Euroen er en af de væsentligste årsager til den dårlige økonomiske stilling, som EU og, ja, eurozonen i dag befinder sig i.
Det er egentlig ikke så svært at regne ud, for i det øjeblik euroen blev indført som en fælles valuta, korrigerede renterne sig pludselig, sådan at de lande, der havde vane for overforbrug, kunne fortsætte deres overforbrug, bare meget billigere.
Den dag de ramte ind i den grænse, som man havde sat – 3 pct. på det løbende budget og 60 pct. på den samlede bnp-gæld – var der ikke nogen, der gjorde noget.
I dag står vi så, 25 år senere, i suppedasen og især i Sydeuropa, hvor statsgælden bare er vokset og vokset og vokset og renterne er vokset med.
Sådan er det, når man opfører sig økonomisk uansvarligt.
Den logiske konsekvens burde jo være, at vi så i et udslag af bekymring og, ja, solidaritet sagde til de her lande: I er nødt til at gøre noget, som vi har gjort.
I er nødt til at reformere jeres arbejdsmarked, og I er nødt til at se på pensionsalderen osv.
Men i stedet er der de seneste år opstået en helt skør tanke om, at så skal vi have fælles lån i stedet for – fælles lån, hvor man altså igen lader de lande, der ikke overholder eurozonens krav, køre videre på frihjul.
Der er godt nok ikke længere nogen, der selv vil låne dem penge, men så gør vi det i fællesskab, for fællesskab er jo solidaritet.
Nej, i det her scenarie og i den virkelighed, hvor vi befinder os, er fællesskab opskriften på vanvid.
For det ikke sundt at lade lande i Sydeuropa finansiere et vedvarende overforbrug, ved at vi andre skal betale.
Det er ikke sundt for dem, for på et eller andet tidspunkt går det altså op for de godgørende tyskere, finner, danskere osv., at man betaler en meget, meget høj pris for, at der er nogle, der betaler en meget, meget lav pris.
Forleden dag besluttede et stort flertal herinde at hæve den danske tilbagetrækningsalder til 70 år.
Det er den pris, som den helt almindelige danske lønmodtager nu kan betale for, at man i Frankrig har en tilbagetrækningsalder på 64 år, Italien 67 år, Spanien og Portugal 66 år osv.
For det er jo det, der gør, at de sydeuropæiske landes økonomier er dårligere og man derfor har højere renter.
Så det er jo fint nok og nemt nok herinde at sidde og trykke på knapper og sige, at det er den forkerte lov, vi vil ændre.
Konsekvenserne er jo noget, folk mærker derude.
Det, der ikke hænger sammen, er logikken, byrdefordelingen.
For hvad gør vi den dag, hvor det dovne syd virkelig kollapser, hvor man igen oplever et tryk, som man gjorde i finanskrisen, og finansmarkederne vågner op og siger, at det her ikke kan blive ved, og man trækker sine penge ud, vil have sine penge tilbage?
Hvor går man så hen med regningen?
Ja, i Frankrig er de gået på pension.
De kan ikke betale.
Så henvender man sig til en af de andre debitorer, dem, der har skrevet under på forpligtelsen om at ville hæfte for gælden, og det er så Danmark, det er så Finland, det er så Tyskland eller nogle af de andre velordnede lande.
Det er opskriften på kaos, og derfor skal vi afvise det.
Det er selvfølgelig ulykkeligt, at man, tilbage da euroen blev indført, valgte at holde folkeafstemninger i så utrolig få lande.
Det er vel egentlig kun i Sverige og Danmark, at man gennemførte folkeafstemninger, og sjovt nok blev det jo så et nej begge steder.
Gad vide, hvor mange lande der egentlig ville have afviklet deres nationale valuta, hvis man havde spurgt befolkningerne?
Men nu sidder man så at sige i suppedasen, og vi kan jo ikke regere de andre lande.
Vi kan komme med anbefalinger, og i Europa-Parlamentet kæmper vores gruppe, der jo trods alt efterhånden har en anselig størrelse, for at få den snusfornuftige tilgang tilbage, hvor ethvert land har pligt til at sikre orden i eget hus.
Det er derfor, vi har fremsat det her lovforslag i dag – fordi vi ikke ønsker at være en del af fælles EU-gæld, hverken som kreditor eller som debitor.
Vi ønsker ikke at have EU-fællesgælds penge i den danske statskasse, og vi ønsker ikke at hæfte for den.
For det er økonomisk snusfornuft.