Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2025-03-11:
Tak for ordet.
I lørdags var det jo som bekendt kvindernes kampdag, den 8. marts.
Det blev markeret på forskellig vis, og traditionen tro var der også rigtig mange udspil af forskellig art i pressen fra de politiske partier om, hvad de vil gøre i forhold til at sætte fokus på kvindeproblematikker.
Jeg valgte selv at gå med i Danner og Kvinderådets demonstration til bekæmpelse af vold mod kvinder og børn, og der var endda også en minister, tror jeg, der var inviteret som taler dér.
Desværre er vi fortsat nødt til at arbejde med den problemstilling.
Partnervold er stadig et stort problem.
Det rammer både kvinder og mænd, og offerudsathedsundersøgelsen fra december, som Justitsministeriet jo laver med jævne mellemrum, viser, at mellem 42.000 og 58.000 danskere hvert år er ofre for partnervold.
Det er et kæmpe, enormt højt tal.
Og derfor synes jeg jo ikke, at det er et problem, der tillader os at sidde på hænderne, for det har faktisk rigtig store konsekvenser for ofrenes liv.
Det betyder noget for de familier, der bliver revet i stykker af partnervold, og jeg er ret sikker på, at der blandt udøverne også findes nogle fortvivlede mennesker, som ikke kan forstå, hvorfor de sidder fast i det uhensigtsmæssige mønster, som de virkelig har brug for at bryde.
Og vi har som samfund brug for at bryde de mønstre.
Det koster kassen i sociale foranstaltninger, sundhedsvæsen, fængsel og meget andet, så der er også en stor samfundsmæssig gevinst ved at gøre mere på det her område.
Så vi arbejder hele tiden i SF også med det her område.
Jeg blev faktisk lidt overrasket, da jeg opdagede, at der var 168, der var dømt for partnervold – det er første gang, jeg har registreret det i 2024 – 168, når vi ved, at mørketallet er så stort, i forhold til hvem der anmelder.
Vi har en nogenlunde fornemmelse af, at de her 42.000-58.000 er ramt, for det, man gør her, er jo, at man går ud og spørger ofrene selv: Har du været udsat for partnervold?
Så det er faktisk endnu mere præcist end anmeldelser, fordi folk jo ikke anmelder.
Og så er der så få, der også bliver dømt, nemlig 168, og endnu færre, som er i behandling.
Jeg lytter mig til, at der muligvis kommer flere.
Det håber jeg.
Men 41 ud af de 168 er en fjerdedel – under en fjerdedel.
Det synes jeg ikke er godt nok, og jeg synes ikke, at det skal være frivilligt at gå i behandling.
Jeg synes, det er noget, man skal dømmes til.
Det skal være reglen og ikke undtagelsen.
I går, da jeg lige flagede på mine egne sociale medier, at jeg havde det her forslag i dag, var der en, der er tilsendte mig en kopi af en dom, hvor der står til sidst, at hvis kriminalforsorgen finder det fornødent, kan der tilbydes behandling også.
Det sender simpelt hen et dårligt signal til ofrene.
Det fik han så ikke nødvendigvis.
Og når vi nu ved fra amerikanske undersøgelser, at for halvdelen af dem, som bliver dømt til behandling, men som ikke går i den frivilligt, skaber det faktisk et positivt resultat, så synes jeg jo, at det også er noget værd.
Tænk, hvis vi kunne spare så mange flere familier for at blive udsat for det her ubehagelige voldsmønster.
Da vi lavede forslaget i 2010, var der lige kommet noget forskning, som viste, at flere ville anmelde, hvis de vidste, at partneren fik hjælp.
Jeg har selvfølgelig ikke nogen nye tal på det.
Det er ved at være mange år siden – 15 år siden.
Men alene af den grund synes jeg, det giver god mening at sikre, at der kommer behandling, og at det ikke kun er en mulighed, for hvis flere skal anmelde og det skal sikres, at man får hjælp, så er behandlingsdomme jo en god idé.