Flemming Møller Mortensen (S), 2025-10-31:
Tak, formand.
Vi er her nu for at debattere den arktiske redegørelse, som udenrigsministeren har oversendt til os.
Det sker jo en gang om året.
Sidste år gjorde vi lidt en undtagelse; der havde vi ikke redegørelsesdebatten her, men lavede en høring.
Men nu er vi tilbage i Folketingssalen.
Lad mig indledningsvis, hvis nogen følger med og forventer, at vi også skal diskutere rigsfællesskabets anliggender, udvikling og situation, sige, at det skal vi ikke, for det ligger i en anden redegørelsesdebat under statsministeren.
Vi skal ligeledes heller ikke diskutere de nordiske forhold, for det ligger også i forbindelse med en anden redegørelse.
Men vi skal til gengæld her diskutere det, der er de vigtigste begivenheder og resultater i forhold til internationalt arktisk samarbejde, og hvordan kongeriget det forgangne år har deltaget heri.
Jeg synes som allerede udtrykt, at det er en rigtig fyldestgørende og fin redegørelse fra udenrigsministeren.
Og det er jo klart, at med den geopolitiske situation, der er, og den internationale fokusering, der er, på det arktiske område, så er det en vigtig del af det, der ligger i redegørelsen.
For det er jo sådan i dag, at arktisk politik er blevet sikkerhedspolitik.
Det er et spørgsmål om territorial overvågning, overvågning i det hele taget, og man kan sige, at der deri også ligger et skisma – for tilbage i 2008 vedtog man Ilulissaterklæringen om, at Arktis skulle være et lavspændingsområde, og deri ligger der et skisma og et dilemma, når nu arktisk politik i dag i så høj grad på grund af den geopolitiske situation er blevet sikkerhedspolitik.
Det er set med socialdemokratiske øjne
sådan, at uforudsigeligheden er steget markant i det arktiske område.
Det gør jo, at vi både fra kongerigets side, men også fra NATO's side, fra EU's side og fra Nordens side retter opmærksomheden mod det arktiske område på en ganske anden måde, end vi har gjort det for år tilbage.
Hvori ligger problemstillingen?
Den er jo sikkerhedspolitisk, og den er også med baggrund i, at Rusland i høj grad har udvist en optrapning og en aggressiv adfærd – naturligvis med invasionen i Ukraine, men i det hele taget også i et spørgsmål om at spille med deres muskler, også når det kommer til det høje nord.
Kolahalvøen og Barentshavet har været områder, hvor de fra russisk side gennem mange år har optrappet og opbygget deres kapaciteter meget markant.
Og nede i Nordatlanten får det jo også effekt, fordi det, der hedder GIUK-gabet, som ligger i området nede omkring England og Færøerne , er et strategisk meget vigtigt område.
Og der er lige nøjagtig de russiske kapacitetsopbygninger et meget kontroversielt og kritisk punkt i forhold til det at opretholde sikkerheden i Nordatlanten.
Så sikkerhedspolitik er et vigtigt element, og jeg synes, at vi fra dansk side – både i forhold til at spille internationalt, men også drøfte tingene her indenrigspolitisk og inden for rigsfællesskabets rammer – står meget stærkere, fordi vi også har optrappet dialogen og samarbejdet inden for rigsfællesskabet, sådan at intet foregår, uden at alle tre lande i rigsfællesskabet er orienteret om de her meget kritiske, men også meget nødvendige udviklingstrin.
Arktisk Råd er jo et organ, vi normalt fæster meget stor lid til – også ud fra hele tanken om lavspænding og Ilulissaterklæringens rammesætning – men vi ved jo alle, og det fremgår også meget tydeligt af redegørelsen, at Arktisk Råd jo har været noget stækket i sin handling.
Man har godt nok sat virtuelle møder op mellem de nu otte arktiske lande, inklusive Rusland, men det er kun muliggjort på tekniske arbejdsgruppers niveau, altså ikke politiske konsultationer og det politiske niveau.
Men det er jo gjort ud fra, at man skal holde fast i relevansen i Arktisk Råd og også sikre levedygtigheden, når forholdene politisk forhåbentlig snart måtte normalisere sig.
Men Arktisk Råd er jo det, vi synes er det rette forum for at drøfte alt, hvad der er af anliggender i forhold til det arktiske område.
Derfor er det jo pokkers ærgerligt, at Arktisk Råd er sådan stækket i deres handlinger.
For hvis der er noget, Arktisk Råd har arbejdet meget ihærdigt for lige fra sin første konstruktion, så har det været befolkningen i Arktis: Hvordan understøtter man både deres egenart, deres kultur, deres levemuligheder og deres socioøkonomiske forhold, altså hele paletten?
Mange steder er der jo rigtig stor parallelitet mellem inuitsamfundene, selv om de ligger i forskellige lande.
Så mit inderste ønske skal være, at der snart må ske en normalisering, så man kan få Arktisk Råd til at fungere med de store energipumper, der ligger i, at man på tværs at de otte arktiske lande virkelig integrerer al energi.