Mikkel Bjørn (DF), 2023-05-25:
Tak for det.
Kultur er et emne, der ligger mig meget på sinde, og som ligger Dansk Folkeparti meget på sinde.
Det er, hvis man skal koge det ind til benet, årsagen til vores eksistens i dansk politik.
Der er der måske nogle, der sidder og tænker, at det da ikke kan passe, for er det ikke udlændingepolitikken, der er Dansk Folkepartis eksistensberettigelse?
Dansk kultur og vores fælles levevis er vores hjerteblod, og netop derfor bliver udlændingepolitikken central, fordi den er definerende for, hvad det er for en kultur, der bliver givet videre i arv, og hvad det er for en kultur, der kendetegner vores land og vores befolkning fremadrettet.
Med udlændingepolitikken har man bevæget sig væk fra idéen om nationalstaterne som konkrete, virkelige hjemsteder for befolkninger med særegne kulturer og historie, skikke og traditioner over til idéen om en mere blank tavle politisk, som politikerne så kan udfylde med deres egne ideologiske luner og indrette efter moralske standarder, der ikke er rodfæstet i en konkret historie og erfaring, men derimod i ideologiske, universelle eller globale principper.
Der er tale om en ideologisk opløsning af Danmark som en konkret hjemstavn for en befolkning og en overleveret kultur gennem mere end tusind år, hvor kristendom, arbejdsmoral, myter, fortællinger, litteratur og sangskat har formet mennesker på en måde, de slet ikke er klar over.
Vores grundlæggende forestilling om ret og uret er vores bagtæppe, det er det glas, gennem hvilket vi ser verden.
Kultur er ikke bare vigtigt, det er essensen af årsagen til Dansk Folkepartis tilstedeværelse i dansk politik.
Indvandring er ikke alene om at udgøre en trussel indenrigs mod vores fælles kultur, også hjemstavnshadet eller med moderne termer
wokeideologien er efterhånden vokset til en størrelse, hvor den udgør en reel trussel mod vores samfund.
Woke viderefører tankegods fra 1960'ernes kulturelle marxisme og ønsker at genindføre raceadskillelse, kønsdiskrimination og totalitær statsdannelse i en kamp mod ytringsfrihed, meritokrati og videnskab.
Woke vil kontrollere samtalen mellem mennesker og gennemtvinge forandringer ved hjælp af uærlighed og udskamning af anderledes tænkende.
I wokeismen reduceres mennesker fra individer til kun at være defineret ved deres køn, seksualitet, hudfarve og handicap.
Sprog, historie, kunst, musik og litteratur skal alle ifølge wokeideologien renses for ord, elementer og symboler, der afslører og udfordrer idéens bærende grundsøjler.
Børn skal indoktrineres med syndsbegreber, der alene knytter an til medfødte og biologiske karakteristika, og individer reduceres til stereotype, ansigtsløse medlemmer af et kollektiv, og kvaliteten af dit bidrag måles og bedømmes på baggrund af din gruppeidentitet.
Aktivisterne, der fører den her dagsorden frem, dækker sig ind under en paraply, der handler om accept og tolerance og mangfoldighed, men det er ikke et øjeblik den virkelige dagsorden.
Målet er at kontrollere samtalen mellem mennesker og skabe forandringer i hele vores magt- og samfundsstruktur ved at forandre vores sprog og udskamme enhver, der ikke bøjer sig i støvet for de nye herskere.
Mennesker uden rødder og uden identitet er meget lettere at styre direkte ind i den ideologiske helvedeshule, der venter forude, hvis ikke vi siger definitivt fra.
Vi vil gerne i Dansk Folkeparti takke ministeren for den her kulturpolitiske redegørelse.
Der er jo flere interessante ting i den.
Tilbage står dog helt tydeligt, at ministeren mest af alt ønsker at forvalte.
Det hedder i redegørelsen: I Danmark bygger kulturstøtten på armslængdeprincippet.
Og så er der en masse ord og sætninger, der roser dette princip højt til skyerne.
Man spørger på den baggrund sig selv, om ministeren egentlig vil noget på kulturområdet.
Vi i Dansk Folkeparti synes ikke, der er noget i vejen for, at man siger, hvilken retning det er tingene skal bevæge sig i, og bare fordi man udstikker en retning, betyder det jo ikke, at man bruger kunst, som Sovjetunionen eller Nazityskland gjorde, som man ellers kunne få indtrykket af, hvis man læser den kulturpolitiske redegørelse her.
Jeg synes, det er en ærgerlig sammenligning, ministeren lægger navn til, med hans afstandtagen til det, at vi som politikere blander os i kultur.