Morten Messerschmidt (DF), 2024-05-17:
Tak, formand.
Vi har talt om magt, suverænitet og beføjelser, og man kan spørge: Hvor er de finere nuancer?
Jo, hvis man har fulgt debatten her og lyttet godt efter, vil man måske indse, at der er en væsentlig forskel mellem dem, nemlig at beføjelser er en enhed, som er snævert knyttet til grundloven og især til grundlovens § 3, nemlig de tre magtenheder: Den lovgivende, den dømmende og den udøvende.
De kan efter grundlovens § 20 overdrages, men kun i nærmere bestemt omfang i lovsform og i en særlig proces, hvor der enten er fem sjettedeles flertal eller der afvikles en folkeafstemning.
Ordene magt og suverænitet indgår slet ikke i grundloven.
Derfor er det jo også lidt underligt, at så mange taler om suverænitetsoverdragelse.
For hvordan kan man overdrage noget, som ikke er et defineret begreb?
Suverænitet er et langt bredere begreb end beføjelse.
Som vi fik det illustreret ved hr. Mads Olsen, tror jeg det var,
vil de fleste nok betragte det som et overgreb på ens magt eller suverænitet, hvis man i en kreds af venner er blevet enige om at kunne vedtage noget ved enighed, og hvor det så pludselig ændres til, at man kan gøre det ved flerstemmighed .
Så vil der være et mindretal, der siger: Var det det, vi aftalte?
Men man har jo ikke tabt beføjelsen, for den var man jo enig om at lægge i den kreds af venner.
Det er den her debat i en nøddeskal.
Derfor handler det her egentlig ikke om, hvorvidt vi skal holde folkeafstemninger, når sager er inden for grundlovens § 20.
For selv om vi har en statsminister, der godt nok omgås grundloven med en vis lemfældighed, så tror jeg ikke, vi er kommet dertil.
Det her handler om de gange, EU via domstolen, via fortolkninger eller på anden vis udvider sin magt over Danmark.
Der mener vi i Dansk Folkeparti, at danskerne skal have mulighed for at sige fra.
Det er det, det her handler om.
Når vi f.eks. på socialområdet oplever, hvordan EU-Domstolen siger, at det godt nok ikke tidligere har været en EU-kompetence at skulle forholde sig til su, dagpenge eller børnepenge og den slags ting, men det er det altså nu på grund af det, som EU-Domstolen kalder unionens nuværende udviklingstrin, så mener vi, det er en udvidelse af EU's magt.
Det mener vi, selv om det sådan i en snæver grundlovsmæssig forstand måske ikke er en udvidelse af EU's beføjelser, fordi man jo fortolker sociale rettigheder som noget, der er knyttet til eksempelvis den fri bevægelighed eller unionsborgerskabet, som kom ind for længe siden.
Spørgsmålet her er altså, om vi forholder os til magt og suverænitet i en snæver juridisk forstand, eller om vi gør det som mennesker, borgere og vælgere i det her land.
Jeg synes egentlig, det er lidt uklædeligt, at man fra EU-partierne, som ikke holder sig tilbage fra at holde store flamboyante taler om, hvor fantastisk EU er, hvilke fordele der er forbundet med det, og hvor rige vi bliver osv., kun forholder sig til det juridiske og overhovedet ikke til det tab af suverænitet, det i sagens natur er, at EU ad snirklede veje får lov til at bestemme stadig mere.
Det er jo ikke kun på socialpolitikken.
Vi har også oplevet det på udlændingepolitik, hvor jeg husker salig professor dr.jur. Hjalte Rasmussen klart redegøre for, at overdragelsen var i strid med § 20, og at EU gik uden for sine beføjelser, da man tilbage i 2008 afsagde den såkaldte Metockdom, hvor man jo, på trods af at Danmark har et retsforbehold, valgte at sige, at nu havde EU også beføjelser på udlændingepolitikken.
Det kan godt være, at professor Hjalte Rasmussen havde uret i, at det stred mod § 20, men der er jo ikke nogen, der kan bestride, at det var et klart overgreb i forhold til dansk suverænitet, i forhold til at EU kunne bestemme over vores udlændingepolitik.
Tilsvarende er det på arbejdsmarkedsområdet – et anliggende, som jeg ved at Enhedslisten og hr. Søren Søndergaard meget ofte, både her og i Europa-Parlamentet, har problematiseret – hvor man jo oprindelig overhovedet ikke mente at have overdraget EU nogen som helst magt.
Jeg mener, at hr. Søren Søndergaard tidligere i dag brugte et udtryk, som jeg også husker fra valgkampen i 1972, i hvert fald fra tv-optagelser fra dengang, nemlig at nødderne knækker vi selv, i forhold til at arbejdsmarkedspolitikken, løndannelse osv. er et dansk anliggende.
Jeg har ingen erindring om, at man hverken i 1992 eller i 1998, altså de gange, man yderligere har overdraget beføjelser, nogen sinde har sagt til danskerne, at det ændrer vi på, og at nødderne bliver sendt til Bruxelles.
Jeg har ingen erindring om det.
Det er aldrig sket.