runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Liselott Blixt (DF), 2021-06-01:
Det skulle der være.
Jeg vil først og fremmest sige tak til alle mine dejlige kollegaer.
Derudover er jeg ked af, at jeg ikke nåede at komme rundt om stamcelledonation kontra knoglemarvs- og leverdonation.
Ministeren var inde på det, og det er jeg rigtig glad for.
Det var faktisk noget af det samme, som jeg ville have sagt, nemlig at der er rigtig mange, der har brug for stamcelledonationer.
Det er jo noget nemmere nu, end dengang man startede med kun at kunne være knoglemarvsdonor.
Leverdonationer er herhjemme kun fra afdøde donorer, men i andre lande begynder man mere og mere at kigge på, at man kan tage et stykke lever fra en levende person og donere det til et sygt menneske.
Det håber jeg selvfølgelig også at vi får lov til at kigge på, og at Sundhedsstyrelsen kigger på, om det er noget, vi kan gøre.
Det er endnu færre, der har brug for det, men for dem, der mangler en lever, vil det være stort.
Men tak for debatten, og så vil jeg bare høre, om det er noget, som man også vil se på.
Magnus Heunicke (S), 2021-06-01:
Selv tak.
Og jeg kan tilkendegive, at det er det.
Det er helt rigtigt, at noget, der for få år siden på den ene eller den anden måde var uaktuelt, fordi det var umuligt, nu er helt højaktuelt, fordi det er muligt eller bliver muligt.
Det er rigtigt, at det er noget af det, som står foran os, og det kan sagtens være, at vi bliver langt bedre til at hjælpe mennesker med alvorlige leversygdomme netop ved at gøre brug af den nye teknologi.
Så ja, det er også noget, vi kigger på.
Charlotte Broman Mølbæk (SF), 2021-06-01:
Tak for det.
Jeg vil godt gentage mig selv i forhold til Retssikkerhedsfonden.
Det, det handler om for SF, er at prøve at se, om vi kan fikse systemet og i virkeligheden ikke så meget at tømme systemet mere for penge.
Det er klart, at har borgere haft udgifter i forbindelse med den hjælp, de ikke har fået, skal de kompenseres for det, og det er der desværre alt for mange borgere, der oplever de ikke bliver.
Det mener vi de skal kompenseres for, men vi synes ikke, at sådan et almindeligt straffesystem vil gavne særlig meget.
Der har man jo før snakket om, om man skulle have en forvaltningsdomstol osv., og der kunne man tage den slags overvejelser med ind i det.
Men vi ønsker ikke et system, hvor man skal straffe kommunerne på den måde.
Vi ønsker langt mere, at vi på en eller anden måde kompenserer de borgere, som ikke får den hjælp, de har behov for, og så kan resten af de penge bruges til at iværksætte nogle initiativer landsdækkende i forhold til at sikre en bedre retssikkerhed.
Karina Adsbøl (DF), 2021-06-01:
Men jeg ser det ikke på den måde, at det er at straffe kommunerne, jeg ser det som en motivation til, at man træffer de rigtige beslutninger i første omgang, og som et lille plaster på såret til borgeren, når man er fejlbehandlet i det sociale system.
Men sådan ser vi så forskelligt på det.
Men hvorfor var det så sådan, da vi behandlede det her, når ordføreren snakker om retssikkerhedsfond, at SF ikke stemte for retssikkerhedsfond og opsættende virkning?
Charlotte Broman Mølbæk (SF), 2021-06-01:
Det er lige præcis, fordi det havde de elementer, som jeg sagde vi ikke var enige i, og det gjorde jeg meget tydeligt og klart rede for dengang.
Jeg har faktisk også skrevet nogle facebookopslag om det, og så kan man også notere sig det derinde.
Det, der i virkeligheden er vigtigt for os, er, at borgerne får den hjælp, de har brug for.
De får ikke mere af den hjælp, de har brug for, ved at vi bare begynder at sende kompensationer ud til dem.
Der kommer vi til at lave et forkert system, som ikke kommer til at fikse det problem, vi har med at gøre, og derfor stemte vi ikke for det forslag.
Henrik Vinther (RV), 2021-06-01:
Tak for det.
Det her skulle egentlig have været min sidste ordførertale nogen sinde og nogetsteds.
Min korte, men begivenhedsrige tid her i Folketinget som vikaren fra Viby er nemlig slut ved ugens udgang.
Men nu er det endt sådan, at jeg også har fået fornøjelsen af at være vikar på en sag om organdonation her bagefter, så jeg får lige en tur mere i manegen.
Hen over de seneste måneder har der været en række anledninger til at diskutere retssikkerheden for handicappede borgere – desværre, for meget få af anledningerne har været nævneværdig gode.
Tallene taler for sig selv: Der er alt for mange sager, hvor mennesker med handicap søger hjælp, og hvor der bliver begået fejl, som gør, at der bliver givet mangelfuld eller forkert hjælp.
Svaret synes enkelt, nemlig at man skal sikre retssikkerheden, også for mennesker med handicap, men problemet er desværre komplekst, og derfor er svaret også mere kompliceret.
Det handler om faglighed, økonomi, organisering og ledelse, og derfor er der også igangsat en evaluering af hele området, som skal give os nogle af de svar, som vi skal se på i helhed.
For grundlæggende er reglerne jo tydelige – problemerne opstår, når reglerne møder virkeligheden.
Der er individuelle behov, økonomiske rammer, problemer med at matche tilbud til udfordringerne og en opbygget praksis i kommunerne at forholde sig til.
Det er så her, at hensynet til den enkelte risikerer at blive blot et ud af mange hensyn, og vel at mærke et hensyn, som kan tabe til andre hensyn, og det skal vi ændre – retssikkerheden må vi stå værn om, for ellers forsvinder den tillid, som er forudsætningen for, at det system, vi har, kan eksistere, og det er som sagt grunden til, at vi har evalueringen.
Mette Thiesen (NB), 2021-06-01:
Vi har det højeste skattetryk i Danmark, og alligevel er rettigheder noget, som borgerne skal klage sig til.
Siden de første statistikker i 2013 er det kun blevet værre.
Jeg har hørt om rigtig mange personlige skæbner igennem årene, og de gør, at jeg tænker, om det velfærdssystem, der er bygget op i Danmark, reelt hjælper dem, der har behov.
Jeg har tidligere fortalt om alle dem, der berøres eller er blevet berørt – om Rasmus, om Mette, om Camilla – om alle dem, der bliver ramt, og som er blevet ramt af manglen på retssikkerhed på området, af kommunal kassetænkning og skrankepaveri.
Ankestyrelsen
fandt i perioden 2013-2019 flere sager, hvor sagsbehandlingen var så mangelfuld, at klagesagerne er endt med en hjemvisning til kommunen.
Antallet af hjemvisninger er i perioden steget fra 16 pct. til 32 pct.
Man skal endelig ikke tro, at problemet er begrænset til klagesagerne.
Ankestyrelsens egne stikprøver viser, at der er alvorlige fejl i 25-50 pct. af de sager, som borgerne ikke har klaget over.
Det giver sig selv, at de borgere, der aldrig klager, ofte vil være de mest udsatte – dem, hvis stemme aldrig høres, dem, som ikke har overskuddet til at kæmpe imod systemet.
Det er bare ikke godt nok.
For nogle sagsområder er omgørelsesprocenterne på over 50, og det fremgår af Social - og Indenrigsministeriets offentliggørelser fra tidligere år, at omgørelsesprocenten på børnehandicapområdet mellem 2016 og 2019 svingede fra 46 pct. til 52 pct.
Når kommunerne ulovligt fratager en familie med handicap hjælp, må familien træde til og knokle endnu hårdere for at få hverdagen til at hænge sammen.
Vi kan kun gisne om, hvor mange familier med handicap, der er knækket og endt i skilsmisse på grund af den evige kamp imod et rigidt system.
Jeg kender til nogle stykker i hvert fald.
Rettigheder er desværre ofte noget, man skal klage sig til.
Og det skal vi gøre noget ved; noget, som er ambitiøst, konsekvent og ikke udgør endnu en lappeløsning.
Derfor har vi i Nye Borgerlige tidligere fremsat beslutningsforslag om fire helt konkrete forslag.
Blandt det, vi foreslog, var en dagsafgift på 500 kr., som kommunen skulle betale til borgeren ved overskridelse af sagsbehandlingsfristerne, og en kompensation til borgeren, der består af den fulde besparelse, som kommunen har opnået ved at træffe en forkert eller ulovlig afgørelse.
Tallene lyver ikke – de går den forkerte vej fortsat.
Men det står også samtidig lysende klart, at kommunerne simpelt hen ikke magter at løfte opgaven.
Derfor ønsker vi i Nye Borgerlige, at området tages helt ud af kommunerne.
Og til erstatning for kommunernes lemfældige og fejlbehæftede sagsbehandling vil vi oprette et nationalfagligt råd, som vil få ansvaret for at tildele hjælp og ydelser til mennesker med handicap.
Det skal være slut med et hav af kommunale sagsbehandlere, hvor den ene hånd ikke ved, hvad den anden gør.
Retssikkerheden skal sikres på området.
Tak for ordet.
Jens Rohde (KD), 2021-06-01:
Tak for det.
Hold fast, hvor er der blevet sagt mange gode ting fra talerstolen i den her diskussion, som der blev det i 1996, da Karen Jespersen var socialminister.
Jeg sad lige og genlæste min tale og læste om tiden i Nyrupregeringen, hvor det handlede om det samme.
Google er jo en ubarmhjertig ven i den her sammenhæng, eller også er det en uven, for jeg kunne se hr. Anders Fogh Rasmussens åbningstale, lige efter at han var blevet statsminister.
Sandelig om han ikke også talte om retssikkerheden for de handicappede.
Og Lars Løkke Rasmussen ligeså.
Og minsandten om jeg ikke har fundet gamle ordførertaler i forbindelse med afslutningsdebatter og åbningsdebatter – dem har jeg selv i sin tid holdt 12 af, fordi jeg jo i mange, mange år var politisk ordfører for Venstre.
Minsandten om jeg ikke selv har stået og talt om det samme.
Nu står vi her og taler om det igen.
Jeg håber, at vi er kommet videre.
Det er min viden ikke skarp nok til at afgøre.
Altså, jeg håber, at vi er kommet videre igennem alle de her år, men det er tydeligt, at der stadig er udfordringer, og det er også blevet tydeligt her i løbet af dagen, at der er områder, hvor udfordringerne, f.eks. på BPA, er blevet større.
Så al den snak fik mig til at tænke på Inger Christensen, der jo har lavet mange fantastiske digtsamlinger.
Og jeg vil bare lige tage et enkelt vers fra »Det«, afsnittet: HANDLINGEN-integriteter, 1969.
Her står der: »Inde i den første anstalt er der en anden, inde i den anden er der en tredje, inde i den tredje en fjerde etc.
anstalt / I anstalt nr. 3517 har man opbevaret alle de definitivt abnorme / I anstalt nr. 1423 individer der har sagt, at de abnorme er normale / Mand nr. 8611 har hele tiden fablet om et samfund / For enden af alle de forenede anstalter sidder der et sagkyndigt udvalg«.
Skulle vi ikke lade være med det og så se at komme i gang?
Tak for ordet.
Astrid Krag (S), 2021-06-01:
Tak for det, og en stor tak til ordførerne.
Det er godt holdt ud.
Det er tredje forespørgselsdebat om emnet i rap, og I er stadig engagerede og brænder for det, og det synes jeg er dejligt at mærke.
Det er jo vigtige emner, vi har diskuteret.
Tak for den optagethed af løsninger, måske også i forlængelse af hr. Jens Rohdes seneste indlæg her, altså ikke kun en optagethed af at tale om problemerne, men også at byde ind med forskellige bud på løsninger.
Men, synes jeg også, en erkendelse af, at der ikke er nogen helt enkle svar.
Var der et enkelt svar eller en håndfuld enkle svar, og så var vi i mål, ja, så må man antage, at flere havde gjort mere tidligere.
Der er altid både forskellige dilemmaer, forskellige juridiske benspænd og jo ikke mindst også meget ofte nogle finansieringsbehov, der følger med, når vi kigger på det her.
Jeg er også glad for at høre, at der er opbakning til, at vi arbejder videre med retssikkerhedsindsatsen og går videre med at kigge på forskellige veje til at styrke retssikkerheden.
Jeg oplever også en stor opbakning til den brede evaluering af det specialiserede socialområde, og jeg vil bare konstatere, at det ikke bliver sidste gang, vi får lejlighed til at drøfte det her sammen.
Det vil jeg se frem til.
Så jeg vil lytte til det, formand.
Liselott Blixt (DF), 2021-06-01:
Mange tak.
408 danskere var ved udgangen af 2020 på venteliste til et nyt organ, og 18 døde sidste år, mens de forgæves ventede på et nyt organ.
På trods af mange gennemførte initiativer fra handlingsplanen er der stadig væk mange på ventelisten til et nyt organ.
Ud af de 408 danskere på ventelisten venter 368 på en nyre.
Nyresyge udgør i alle de år, hvor der er lavet statistik, langt størstedelen af de kronisk syge danskere, som venter på et nyt organ for at få livet tilbage.
Hvis man kunne transplantere flere nyresyge med et nyt organ, ville man derfor kunne reducere ventelisten markant.
En nyretransplantation er den bedste og billigste behandling for patienter med terminalt nyresvigt, og eftersom man som hovedregel er født med to nyrer, men fint kan leve med en enkelt, er det muligt at anvende levende donorer til nyredonationer.
Flere nyredonationer fra levende donorer vil øge antallet af årlige nyretransplantationer, og transplantationen af en nyre fra en levende donor giver samtidig bedre sundheds- og behandlingsmæssige resultater for modtageren end en nyre fra en afdød.
3 ud af de 23 initiativer i handlingsplanen fra 2014 er derfor også målrettet levende nyredonation, men selv om de vurderes som opfyldt i evalueringen af handlingsplanen fra 2017, har det ikke haft den ønskede effekt på donorraten for levende nyredonorer.
Derfor er der brug for en særlig indsats, og det er grunden til, at vi har rettet den her forespørgsel til ministeren.
Jeg glæder mig til at høre ministerens svar.
Jens Rohde (KD), 2021-06-01:
Men hvordan skal man kunne det, når man ikke vil være med til at bede ministeren om at indkalde til en forhandling?
Mette Thiesen (NB), 2021-06-01:
Nu står vi her igen.
Vi debatterer noget helt ekstremt vigtigt.
Vi debatterer det faktum, at mennesker med handicap skal ligestilles med alle os, der ikke lever med et handicap.
I størst mulig grad skal de selvfølgelig have mulighed for at udfolde sig og leve, som havde de ikke haft et handicap – mulighed for at leve livet, som de ønsker det, og mulighed for at få den hjælp, det kræver.
Og det kan altså godt lade sig gøre.
Det kan godt lade sig gøre at gøre det mere fleksibelt, så mennesker med handicap eller deres pårørende ikke skal stå med hatten i hånden, men er herre i eget liv.
Det er kernevelfærd, og det er så vigtigt.
Jeg og Nye Borgerlige ønsker at give alle handicappede en ensartet behandling.
Det er selvfølgelig logik, at de vilkår, der gælder for støtte og hjælp, skal være fuldstændig de samme for alle med et handicap, uanset hvor i landet man bor.
Og hvis man flytter hen over en kommunegrænse, skal man selvfølgelig kunne tage hjælpen med sig.
Man skal ikke starte forfra med at søge igen i en ny kommune.
Hjælpen skal man vide sig sikker på, når ens tilstand ikke ændrer sig.
I stedet for kommunernes kassetænkning og fejlbehæftede sagsbehandling ønsker vi at oprette et nationalfagligt råd, som vil få ansvaret for at tildele hjælp og ydelser til mennesker med handicap.
Ydelser og hjælp skal finansieres af staten og dermed tages væk fra den kommunale kassetænkning.
Det her råd skal selvfølgelig etableres med teams rundtomkring i hele landet, så der aldrig er langt til det nærmeste team.
Det skal være slut med at se mennesker som en sag, der falder mellem flere stole: Hvad står kommunen for?
Vi skal have én løsning for et menneske med handicap og dennes familie – en løsning med fleksibilitet, en løsning, der sikrer den enkelte den hjælp, der passer til lige præcis vedkommende.
Og det skal ikke være en kamp at få den rigtige hjælp.
Et velfærdssamfund skal simpelt hen kunne sikre den mest basale kernevelfærd.
Det er det her.
Lad os nu få det løst en gang for alle og sikre alle dem, der lever med handicap, og deres pårørende mulighed for at være herre i eget liv, ligesom alle vi andre har mulighed for.
Jens Rohde (KD), 2021-06-01:
Tak for det.
Når man hører diskussionen og også hører sig selv i diskussionen, kommer jeg lidt til, i forbindelse med at vi snakker om violin, at tænke på Søren Kragh-Jacobsen, der engang lavede et fantastisk nummer i forbindelse med »Vil du se min smukke navle«, lp'en fra 1978, der hedder »Nattekoncert«, og den kan jeg anbefale alle at høre, for den her diskussion minder sådan lidt om den der nattekoncert, hvor den ene spiller tuba med ventiler, der trænger til olie, kærlighed og omsorg, og så svinger den anden harpen.
Og sådan gennemgår han en hel masse instrumenter, som man spiller på i et skænderi, indtil man så til sidst finder en eller anden harmoni.
For 2 år siden var det jo lige omvendt, der var det den anden side af salen, der stod på samme måde, og sådan er det.
Når man er på den ene side, er det ens opgave at angribe det, og når man er på den anden side, er det ens opgave at forsvare det.
Det er en del af Christiansborg, og det ved vi godt.
Uanset hvordan vi vender og drejer det, koster det penge, og som hr. Jakob Sølvhøj siger, kommer vi ikke udenom, at man ikke bare kan sætte ord på, for man er også nødt til at sætte noget rugbrød og noget økonomi bag.
Hver gang vi har diskussioner om noget, som netop er så vigtigt, og som er så central en etisk fordring for os, nemlig at sikre den frihed og den ligestilling for handicappede, bl.a. ved at sikre dem relationelle forhold baseret på deres egne forudsætninger og præmisser, kommer vi ikke udenom at få diskuteret vores økonomiske struktur, og hvordan vi giver kommunerne den frihed, der skal til, for at de kan løfte opgaven.
For at vi gør det, kommer vi til at stå her igen og igen og igen, og så kan vi skiftes til at stå i hver vores side af salen og så indtage de positioner, som før var den enes, men nu er den andens og vice versa.
Men der er én ting, jeg ikke forstår, og det er, hvorfor man kan være henholdende med at indkalde til forhandlinger, at bede en minister om at indkalde til forhandlinger.
Det kan man da godt gøre, selv om man er støtteparti, og her var det jo netop, fordi teksterne ligner hinanden så meget i indhold.
Her var det jo en kærkommen anledning til at gå med og så presse regeringen til at komme i gang med de forhandlinger om noget, som vi ved er et åbenlyst problem, og som samtlige ordførere har stået her og sagt er et åbenlyst problem.
Det burde vi have kunnet have enedes om, uanset de roller, vi nu engang er sat i verden til at spille, enten som støtteparti, som regeringsparti eller som opposition.
Astrid Krag (S), 2021-06-01:
Tak for det.
Jeg skal gøre det nogenlunde kort.
Vi har jo brugt god tid på diskussionen her.
Jeg havde også lejlighed til at drøfte BPA-ordningerne på et samråd i sidste uge og får det igen på et kommende samråd.
Jeg vil blot for nu sige tak til ordførerne, kvittere for den gode debat, vi har haft her i dag.
Jeg kan jo i hvert fald tage ned, at der er en generel opbakning til at få lavet et generelt gennemsyn af reglerne i forhold til servicelovens hjælpeordninger med det formål at få set på, hvad vi kan gøre for at sikre, at hjælpeordningerne fortsat kan leve op til det væsentlige formål, de har, og det vil jeg se frem til.
Karina Adsbøl (DF), 2021-06-01:
Tak for det.
Jeg forstår simpelt hen ikke, hvad det er, ministeren mangler at få afklaret.
Hvad er det helt præcis, den her interne arbejdsgruppe skal kigge på?
Er det delelementer i ordningen?
Hvordan og hvorledes?
Hvad er det?
Den her diskussion er jo ikke ny.
Det arbejde kunne jo også have været iværksat for lang tid siden.
Og hvornår er det arbejde færdigt?
Ministeren må gerne svare på, hvornår det arbejde er færdigt, og hvornår ministeren forventer at indkalde til forhandlinger.
Forventer ministeren at indkalde til nogen som helst forhandlinger på tværs af partipolitiske skel?
For mens vi snakker og diskuterer herinde, er der altså nogle mennesker, der ikke får den hjælp, de har behov for.
Der er nogle mennesker, som har været udsat for nogle uværdige stopursmetoder.
Der er nogle mennesker, som bliver visiteret til hjemmehjælp frem for eventuelt at få en BPA-ordning, og som får at vide, at de kan komme på toilettet kl. 10.00 osv.
Hvornår sker der noget handling, og hvad er det præcis, ministeren mangler svar på for at kunne handle?
Jakob Sølvhøj (EL), 2021-06-01:
Det er blevet sagt om vilkårene for handicaphjælperne i BPA-ordningen, at der er tale om statsautoriseret social dumping.
Hjælperne aflønnes typisk med en grundløn, der svarer til det laveste i det kommunale lønsystem; til gengæld modtager hjælperne så ikke alle de løntillæg og øvrige overenskomstbaserede goder, som gælder for den faggruppe, de sammenlignes med.
Det er åbenlyst helt urimeligt over for hjælperne, der udfører en vigtig samfundsopgave, men det er mindst lige så urimeligt over for de borgere, der er fuldstændig afhængige af den hjælp, de får fra deres hjælpere.
Jeg tror, at enhver kan se, at det er en helt uacceptabel situation at stille både borgerne og hjælperne i.
Det må der sættes en stopper for, og derfor er det godt, at ministeren har udtalt sig så klart om problemet.
Det er bare ikke helt gjort med det.
Der skal endnu mere til.
Forespørgslen i dag sætter også fokus på de store vanskeligheder, som mange borgere med handicap har med overhovedet at få bevilget en BPA-ordning.
Socialministeren har i flere sammenhænge bekræftet, at der siden 2017 har været en nedgang i tildelingen af BPA-ordninger, og vi hører jævnligt om borgere, der har måttet gå igennem årelange sagsbehandlingsforløb, før de fik bevilget en BPA-ordning.
Og mange kæmper stadig en hård kamp for at få tildelt en hjælpeordning.
Af gode grunde kan vi jo ikke gået ind og vurdere og have indsigt i begrundelsen for hvert enkelt afslag, men jeg synes, det står klart, at der ikke er nogen tvivl om tendensen.
Kommunerne er blevet stadig mere tilbageholdende med at tildele BPA-ordninger.
Jeg synes ikke, det er smagfuldt, når KL siger, at det kan skyldes, at man har været for rundhåndet tidligere.
Jeg tror næppe, at der er nogen her i salen, der i tvivl om, at økonomien har en helt afgørende betydning for kommunernes stillingtagen, og den er alt for ofte ikke til borgerens fordel.
Som på alle andre dele af handicapområdet er der et stærkt incitament til at lade økonomien få forrang for borgerens behov.
Typisk i BPA-sager vil man tildele borgere hjemmehjælp og en ledsagerordning, fordi det nu engang er en langt billigere løsning – men til gengæld ikke en god løsning for de pågældende borgeres mulighed for at leve deres liv på lige fod med andre.
Vi mener i Enhedslisten, at der ud over de konkrete ændringer i forhold til udmålingsbekendtgørelsen er behov for en mere samlet vurdering af BPA-ordningen.
Vi hælder i den forbindelse til, at visitationen på BPA-området bør flyttes fra kommunerne, fordi mange kommuner efter alt at dømme ikke er og ikke vil blive i stand til at opbygge den nødvendige specialiserede viden, og under alle omstændigheder er der også behov for at sikre en mere solidarisk finansieringsordning.
Både borgere og handicaphjælpere har ventet alt for længe på forandringer, og det forventer vi at der nu endelig bliver taget fat på.
Astrid Krag (S), 2021-06-01:
Tak for det.
Der var vel i virkeligheden en lidt stor erkendelse i de spørgsmål, som spørgeren stillede her, nemlig at spørgeren siger, at det arbejde, som der er igangsat af mig i ministeriet, kunne have været igangsat for lang tid siden.
Der kunne man jo så spørge ordføreren tilbage, hvorfor det arbejde ikke er igangsat for lang tid siden, og hvorfor man ikke for længst har leveret alle de forandringer, som ordføreren mener er så fuldstændig åbenlyse er dem, der må til.
Vi har brug for at få et samlet overblik over de forskellige udfordringer, der er, og også hvad det er for en bevægelse, der ligger bag, at økonomien til hjælpeordningerne samlet set er stigende.
Vi kan se udsving i tildelingerne, og senest, de sidste 2 år, er det jo så nedadgående, hvor mange der får nytildelt ordningen, men vi ved jo ikke meget om, på hvilken baggrund det er, hvem det er, der søger, hvem der er inde i ordningen.
De er løftet med ind i det interne arbejde, der er gang i nu, og jeg glæder mig til at få konklusionerne på det.
Karina Adsbøl (DF), 2021-06-01:
Det er jo ikke noget nyt i forhold til respirationsdelen omkring BPA og BPA-ordningen.
Hver gang skal ministeren presses til noget.
Nu ved vi jo ikke engang, om der kommer nogle forhandlinger omkring det her.
Hvordan vil ministeren så sikre – lad mig spørge på den måde – at mennesker med handicap får den hjælp, de har behov for efter lovgivningen, herunder sikre, at man ikke underminerer lovgivningen i forhold til rådighedstimer, i forhold til ikke at give de takster og administrationsgebyrer, der nu skal gives?