Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-05-31:
Jamen det er jeg meget enig i.
Jeg har jo ligesom alle andre måttet notere mig dagens afgørelse fra Højesteret.
Den kan jeg jo ikke påvirke, den er truffet.
Nu har Højesteret så talt, og det må vi jo så acceptere.
Men det er da helt åbenlyst, at den her domsafgørelse åbner for et kæmpe problem i det internationale samarbejde om at sende kriminelle bag tremmer.
Og det siger sig selv, at det er totalt uholdbart.
Det er jo grotesk og det er absurd, at et EU-land ikke lever op til helt grundlæggende rettigheder, når det i øvrigt er sådan, at deltagelsen i EU-samarbejdet sådan set betinges af, at man lever op til disse grundlæggende rettigheder.
Nu er dommen faldet i dag, men jeg går jo ud fra, at Rumænien hurtigst muligt vil rette op på forholdene.
Og nu er det jo sådan, at det i forhold til de her sager jo bl.a. sker på en udleveringsbegæring fra Rumænien, så det er jo sådan set ikke bare et dansk synspunkt, at vi nu skal af med de her mennesker.
Det kommer vi da til at tage op med Rumænien, det skal de da handle på, og det er jo også baggrunden for, som jeg sagde før, at justitsministeren tager den her sag op direkte over for sin rumænske kollega straks i næste uge.
Tak for det, og tak for en dagslang debat, som har været fredelig og interessant.
Når man sidder og lytter, får man også nogle associationer.
Der bliver også en gang imellem sagt noget sjovt.
Da Rasmus Nordqvist talte om de her eksamener, regeringen har været til og har fået sådan middelmådige karakterer i – og for mit vedkommende kan jeg så forstå, at jeg skal op igen – sendte det i hvert fald mine egne tanker på flugt.
Da jeg så havde talt i 2-3 minutter, stoppede min lærer mig og sagde: Det, du siger, Lars, er rigtig interessant, og det er rigtigt alt sammen, men hvis du fortsætter, kommer jeg til at dumpe dig.
Jeg tænkte, at det egentlig var mærkeligt, og så tilføjede han: Det er, fordi det slet ikke er det, du er oppe i.
Det kom jeg til at tænke på, da hr. Rasmus Nordqvist uddelte karakterer til regeringen – selvfølgelig også inspireret af hr. Jacob Mark, som henledte min opmærksomhed på det forhold, at Alternativet i det hele taget foreslår et alternativt pensum: Væk med kristendomshistorie, væk med historie, væk med samfundsfag; lad os få noget medborgerskab, bæredygtighed og erkendelse.
Så er det klart, at hvis man ligesom ophøjer sig selv til at have monopol på pensum, kan man jo dumpe hvem som helst.
Der gælder jo også det modsatte, nemlig at hvis man er den eneste, der stiller op i en disciplin, kan man også vinde.
Det er let nok at vinde en olympisk guldmedalje, hvis man er den eneste, der stiller op.
Men jeg tror bare sådan i overført forstand, at vi er nødt til at indstille os på, at vi, Danmark, jo ikke vælger vores eget pensum.
Vi er en lille åben økonomi.
Vi definerer ikke selv pensum.
Det, der derimod definerer, om vi som nation består den internationale gruppeeksamen, er, om vi lever op til de standarder, der skal leves op til, for at begå sig globalt.
Det handler jo om at være konkurrencedygtige, det handler om at være produktive, innovative og arbejdsomme – alle de ting handler det om.
Det falder jo ikke mig ind at stå og uddele karakterer til os selv, og nu har jeg også hele sommeren til at læse op på pensum, men jeg vil nu alligevel sige, at i den virkelige ikke-Alternative verden tror jeg, at vi skal dømmes på det, der for alvor tæller.
Det er jo også baggrunden for, at jeg opstillede fire succeskriterier, som den regering, som jeg har haft det privilegium at være statsminister for, både i den form, som den tog lige efter valget, og i den udvidede form fra før jul, skal bedømmes på.
Det er ikke noget alternativt pensum; det er helt objektivt.
Det er for det første færre på offentlig forsørgelse, og ja, vi har nu det laveste antal personer på offentlig forsørgelse i 10 år, og vi har den laveste ledighed i 40 år – på nær i 2 år under overophedningen i 00'erne.
Det er for det andet bedre kernevelfærd.
Vi har tilført sundhedsområdet 2,4 mia. kr. sidste år.
Vi har lanceret kræftplan IV, og vi har samlet afsat 2,2 mia. kr. over de næste 4 år til kræftområdet.
Vi har sammen med Dansk Folkeparti afsat 1 mia. kr. hvert år til en mere værdig ældrepleje og yderligere 2 mia. kr. frem til 2020.
For tredje er der styr på flygtningestrømmen.
Det er der kommet.
Antallet af asylansøgere i første kvartal 2017 var det laveste siden tredje kvartal i 2008.
Det betyder jo nu, at når vi bruger færre penge på asylcentre, får vi flere penge til at hjælpe flygtninge i nærområderne og også flere penge til velfærd herhjemme, nemlig til ældreomsorg, skoler, vuggestuer og til andet kernevelfærd.
Det fjerde er private arbejdspladser.
Mens vi har siddet her og har debatteret, er der blevet offentliggjort nye nationalregnskabstal – nye nationalregnskabstal, der viser, at den private beskæftigelse er steget med 91.000 personer fra andet kvartal 2015 til første kvartal 2017.
91.000.
Det betyder jo så, man kan sige desværre, at det forslag til vedtagelse, der er fremsat af regeringspartierne og Dansk Folkeparti, og som jo repræsenterer et flertal her i Folketinget, altså rummer den faktafejl – jeg siger det her for at komme Detektor i forkøbet – at tallet, der står, er forkert, for der står, at Danmark har fået omkring 80.000 flere private arbejdspladser.
Det er altså nu forældet, det er forkert, det består ikke detektortesten, og det er jeg ikke ked af, for det rigtige tal er 91.000.
Derfor må jeg bare gentage, at Danmark står bomstærkt.
Sådan skal det fortsætte, for vi skal jo dag for dag bestå vores gruppeeksamen, ikke ud fra et eller andet alternativt curriculum
Det er også baggrunden for, at regeringen i går fremlagde planen »Vækst og velstand 2025« med den ambition at øge væksten i Danmark med 80 mia. kr.
Det er en høj ambition, men hvorfor skulle vi ikke have det, for hvem er det, der vil være bannerfører for lave ambitioner?
Jeg spørger lidt retorisk.
Jeg har ikke hørt nogen i dag gøre sig til talsmand for lave ambitioner, så skulle vi så ikke dele de høje?
Vi har fremlagt en plan, som på fem indsatsområder viser, at hvis man har viljen til det, er det realistisk at lave en velstandsstigning i Danmark på 80 mia. kr.
Vi har lavet en plan, der viser, at der er et råderum i dansk økonomi, som er tilvejebragt ved beslutninger, vi allerede har truffet, helt tilbage fra velfærdsaftalen i 2006, hvor jeg med tilfredshed noterer, at de partier, der indgik den aftale, også i dag har genbekræftet den.
Det gælder Dansk Folkeparti og Socialdemokratiet, som jo ellers, kan man sige, har dannet alliance i en modstand mod vores tanke om at indfase tingene lidt hurtigere.
Det har vi så taget ad notam, selv om jeg fortsat måske har lidt svært ved at forstå, at det er helt i orden, at pensionsalderen stiger til 68 i 2030, men at det er et overgreb af de store, at den skulle stige til 67½ i 2025.
Men lad nu det være, for der er bred opbakning bag den aftale.
Det viste sig også, da valget var overstået i 2011, at der kom en bredere opbakning til det, vi lavede før valget i 2011 – dagpengereform, genopretningspakke – alt det, der har skabt et arbejdsudbud, som sammen med den boligskatteaftale, vi har lavet her tidligere i år, betyder, at der er et råderum.
Det er ikke prangende, men det er der, og det kan udvides, hvis der er en ambition om det.
Og de skridt, vi tager, har så to forskellige udtryk.
Der kan være skridt, der tages, hvor man på forhånd kan beregne gevinsten, altså analog til, at man siger, at nu øger vi tilbagetrækningsalderen, og så kan Finansministeriets maskiner regne ud, hvad det giver, og så kan man bruge pengene, også før de faktisk er hentet ind.
Så er der andre skridt – og det er vel så måske det nye i dansk politik – hvor man må have den tålmodighed, at man skal se effekterne af de politiske beslutninger, man træffer, før man ansvarligt og ud fra et forsigtighedsprincip kan bruge pengene.
Det gælder f.eks. i forhold til hele indsatsen om at få flere med anden etnisk baggrund i beskæftigelse.
Vi ved, at der er en enorm forskel på den måde, kommunerne arbejder med det her på.
Nogle steder har man taget IGU'en til sig – det, vi aftalte i topart sidste år – og sørget for at få folk med anden etnisk baggrund ud på arbejdsmarkedet, mens det andre steder kniber med det.
Og vi ved også, at hvis alle gjorde som de bedste, er der et stort potentiale, og hvis vi lykkes med det, frigør vi milliarder, som med fordel kan bruges til andet end overførsler til folk med anden etnisk baggrund, men som kan investeres i kernevelfærd eller infrastruktur eller i mere vækst i form af bedre rammevilkår for vores virksomheder eller en nær personlig velfærd i form af skattelettelser.
Det er sådan, regeringen arbejder med tingene, for vi har den ambition, at vi skal gøre Danmark rigere, og vi har også respekt for, at vi som stort set alle tidligere danske regeringer er en mindretalsregering, der er beroende på, at vi kan række ud og finde flertal.
Jeg har det selv på den måde, at når kort og terræn ikke passer sammen, må man følge terrænet, eller sagt på en anden måde: Hvis ikke man kan nå sit mål med det første redskab, man havde tænkt sig at bruge, må man jo finde et andet, for målet er det afgørende.
Det er regeringens mål.
Hvad der så er oppositionens mål, står mig ikke ganske klart, ud over at jeg kan konstatere, at dagen startede med, at der blev fremsat et forslag til vedtagelse fra dele af oppositionen, Socialdemokratiet, Enhedslisten, Alternativet og SF, hvor man konstaterer, og nu citerer jeg: »Folketinget konstaterer, at Danmark har brug for en anden retning.«
Spændende!
En anden retning.
Det forstår jeg godt, for man kommer jo ikke så langt uden en offensiv og langsigtet vækstpolitik.
Nu er det så Det Radikale Venstre, der ikke er med, og sidst vi stod her, var det Enhedslisten, som ikke kunne bakke op om Socialdemokratiets forslag til vedtagelse.
Det har så rykket sig, og måske er det, fordi fru Pernille Skipper har tegnet sine røde linjer, mens Alternativet har trukket nogle grønne op, og det bliver sådan noget brunt noget, når man blander det.
Til gengæld står danmarksbilledet knivskarpt.
Danmark står bomstærkt, og som noget nyt er der jo ikke bare vækst, der er også udvikling og fremgang i beskæftigelsen i alle regioner, også i Jylland.
Hallo, Jylland findes stadig.
Hallo, Lars Løkke Rasmussen, Jylland findes stadig.
Det var et opråb fra Socialdemokratiet, måske mest til sig selv, for der var jo fire år med en landdistriktsminister, men jeg ved ikke rigtig, hvad der kom ud af det.
Der blev flyttet 246 arbejdspladser til hovedstaden og 237 den anden vej.
Det er da noget, der rykker.
Det har vi så lavet om på, for vi har skabt en friere planlov, en landbrugspakke, en historisk udflytning af tæt på 4.000 statslige arbejdspladser ud af København og ind i resten af landet.
Og nu forstår jeg så, at fru Mette Frederiksen står hundrede procent bag regeringens udflytning, og det glæder mig, selv om jeg selvfølgelig kan undre mig lidt over, at Socialdemokraterne så stemte imod flytning af arbejdspladser til Jylland.
Vi havde et forslag om at flytte DIIS til Aarhus, men det kunne man ikke være med til.
Jeg konstaterer også, at en samlet rød blok stemte imod den landbrugs- og fødevarepakke, som i den grad er med til at skabe aktivitet i de dele af landet, der har mest brug for det.
Så der er et eller andet med ord og handling, der måske ikke helt stemmer overens.
Sønderjylland findes også.
Det nævner jeg, fordi fru Mette Frederiksen sagde, at der altså ikke er en eneste ufaglært i Sønderjylland, der bliver dygtigere af, at der bliver givet topskattelettelser til dem, der bor nord for København.
Ja, der bor altså ikke nogen topskatteydere i Sønderjylland, må man forstå, for det er sådan noget, der kun betales af folk i København.
Det synes jeg faktisk er lidt fordomsfuldt, og det er også faktuelt forkert, for der betales topskat i alle dele af landet, også i Sønderjylland.
Som eksempel var der i Sønderborg Kommune 4.600 topskatteydere i 2015.
Det virkelige billede af Sønderjylland er, at der bor danskere i forskellige indkomstklasser, og som jeg tror har den samme ambition som danskerne i Midtjylland og Nordjylland og på Fyn og Lolland-Falster og på Bornholm og på Sjælland og i hovedstadsområdet, nemlig at de gerne vil have fremgang for dem selv og for deres familier.
Det skal vi skabe, og det skaber man naturligvis ikke kun ved topskattelettelser, det er nok mere kompliceret end som så, men bare at skubbe det væk er forkert.
Det udfordrer hele den regionale fremgang.
Det synes jeg vi skal have i erindring, for det, der kan blive en vækstdræber, det, der kan gøre, at det opsving, der er i fuld gang, ikke får flyvehøjde og flyvelængde, er, hvis ikke vi sikrer den kvalificerede arbejdskraft.
, det handler om efter- og videreuddannelse – det er også derfor, vi starter et trepartsforløb – og ja, det handler om, hvordan vi dimensionerer vores uddannelsessektor, men ja, det skaber altså ikke den højt kvalificerede arbejdskraft alle steder lige i morgen.
Derfor har vi brug for at gøre to ting, nemlig at få dem med de høje kvalifikationer til måske at yde en lidt større indsats, men jo også at trække folk til udefra.
Jeg stillede jo et spørgsmål i formiddags, som ingen rigtig har givet mig svar på, nemlig sådan helt stilfærdigt: Hvordan kan det være, at vi som nation skal gøre det sværere for de højtuddannede specialister, vi har brug for, at komme til Danmark?
Jeg forstår det ikke.
Jeg synes, det bliver sådan lidt den omvendte politik, at man er imod integrationsydelsen, som både sender et signal, så Danmark ikke fremstår ekstraordinært attraktivt, og som samtidig, kan man sige, mildt presser dem, der så kommer alligevel, til at komme i beskæftigelse.
Der er man øjensynlig parat til at bruge den halve milliard kroner om året, det koster at afskaffe den, hvorimod de udenlandske gæster, vi kunne have brug for, som kan fremme vækst og velstand, skal man gøre det sværere for.
Jeg forstår det ikke helt.
Det må jeg sige.
For mig og for regeringen handler det om at føre en udlændingepolitik på to ben, hvor vi holder Danmark hermetisk lukket for dem, der ikke kan og vil, og har et åbent syn og derfor også er åbne over for dem, der faktisk har noget at bidrage med.
Det er en af vejene til at få det arbejdsudbud, vi har brug for, hvis vi skal skabe mere vækst og velstand i Danmark, hvis vi skal give opsvinget flyvehøjde og flyvelængde.
En anden ting – mere langsigtet, men vigtig – som jeg også var inde på i morges, er, at vi skal have alle med.
Jeg nævnte det forhold, at man her i kommunen, hvor jeg selv bor, har sagt nej tak til at deltage i satsningen på at stille nogle ambitiøse mål for, hvor mange færre elever der skal forlade folkeskolen de næste 3 år med en karakter på under 4 i dansk og matematik.
Det er den begrundelse, som Københavns Kommunes skoler selv fører frem i debatten i dag.
Derfor vil jeg gerne bruge lejligheden her til at sige, at det må bero på en misforståelse, for der er ikke sådan et krav om, at man for at deltage i skolepuljen også skal deltage i understøttelsesprogrammet.
Derfor vil jeg egentlig bare opfordre skolerne og Københavns Kommune til at genoverveje deres beslutning.
Jeg siger det også som skatteborger i Københavns Kommune.
Jeg synes sådan set, det kunne være rart, hvis man også her i kommunen ville deltage i en ambitiøs målsætning om at reducere antallet af elever, som ikke får de karakterer i dansk og matematik, der skal til, for at man sådan set selv kan vælge den ungdomsuddannelse, man har lyst til.
Det siger jeg også, fordi det her jo falder ind i hele debatten om ulighed, som også har været her i dag, og hvor jeg gerne vil kvittere for den nuancerede tilgang, der er til emnet, i hvert fald for nærværende, hos Socialdemokratiet og SF, hvor man jo meget præcist får sagt, at det her ikke er noget, der bare kan gøres op i en Ginikoefficient.
Det handler også om lige muligheder.
Ulighed handler ikke om matematik.
Det fik hr. Jakob Engel-Schmidt sat på plads.
Jeg er jo sådan set selv mest optaget af, at mennesker får et arbejde med den værdighed, der ligger i at kunne forsørge sig selv, og glæden ved at yde sit som en myndig borger i stedet for at fastholde folk i en klientrolle, hvor handlinger og handlemuligheder er deponeret på kommunekontoret.
Det er jo sådan set også derfor, vi har indført et kontanthjælpsloft.
Det bliver kritiseret, og det bliver også kritiseret her i dag.
Det er uklart, hvad for en skæbne det skulle få, hvis vi om godt 2 år, når der har været et folketingsvalg, står med et andet flertal.
Socialdemokratiet kritiserer det igen og igen.
Det står lidt uklart.
Det gør det ikke for regeringen med opbakning fra vores parlamentariske grundlag i Dansk Folkeparti, fordi det her værktøj sammen med integrationsydelsen sådan set er en del af baggrunden for, at vi i dag med stolthed kan sige, at vi ikke har haft så få på offentlig forsørgelse de sidste snart mange år, som vi har nu.
Så er der et emne, som også har været oppe her i dag, og som ikke bare interesserer os her i salen, men som også optager mange danskere.
Det er ikke noget, jeg tror, det er noget, jeg ved, for jeg er som borger i København selv en af dem.
Udlændinge, som rejser hertil, slår lejr på vores gader og stræder, tigger aggressivt og opkræver såkaldte beskyttelsespenge fra vores hjemløse, gør os utrygge.
Det vil vi ikke acceptere, og det skal vi ikke acceptere, for byen skal være et trygt sted for alle, og derfor har vi jo allerede taget de første skridt.
Den 1. april fik politiet et nyt værktøj.
Det blev forbudt på offentlige steder at etablere og opholde sig i lejre, som er egnet til at skabe utryghed i et nærområde.
Overtræder man forbuddet, kan man straffes med en bøde, og gentagne overtrædelser kan resultere i et zoneforbud, og det har effekt.
Københavns Politi har haft stort fokus på problemet.
I 2017 har de ryddet 25 lejre, og der er rejst 84 sigtelser.
Så det er godt.
For det, vi er vidne til, hører på ingen måder hjemme i vores samfund, og derfor vil regeringen foreslå en fordobling af straffen for utryghedsskabende tiggeri og betleri.
I dag er det sådan, at straffen i førstegangstilfælde i almindelighed er 7 dages betinget fængsel.
Regeringen vil foreslå, at udgangspunktet bliver 14 dages ubetinget fængsel i førstegangstilfælde ved tiggeri på offentlige steder, hvor det er særlig generende.
Jeg har skrevet til Folketingets formand og orienteret hende om, at regeringen vil fremsætte et lovforslag allerede i denne uge, på fredag, med et ønske om at få det førstebehandlet på fredag.
Det kræver selvfølgelig, at Folketinget vil være indstillet på det, og så vil vi i øvrigt også lade det være op til Folketinget, om det forslag skal færdigbehandles i forbindelse med førstebehandlingen af finanslovsforslaget i september, eller det, hvis man står på formalia, altså skal falde bort og først genfremsættes i det nye folketingsår.
For mig og regeringen er det afgørende, at vi handler, og jeg tror, at danskerne har en forventning om, at vi gør alt, hvad vi kan, for at sætte en stopper for det, vi her ser.
Det er også derfor, at justitsministeren her til aften har præsenteret tre yderligere initiativer, der skal dæmme op for den utryghedsskabende adfærd, der forpester dele af København.
Vi vil indføre en fasttrackordning, så vi umiddelbart kan få afprøvet, om en konkret person overhovedet har et opholdsgrundlag her i Danmark, og sikre en så effektiv udvisning som overhovedet muligt, og endelig vil vi tage det op på EU-niveau.
Der er også brug for at gøre en indsats på EU-niveau.
Men fuldstændig parallelt til migrationstilstrømningen og asyltilstrømningen, som jo heller ikke er en rent national udfordring, og som også kalder på europæiske og internationale løsninger, så gælder det samme her.
Vi skal rejse den her sag i EU, og vi skal finde alliancer i EU, men vi skal ikke vente, vi skal handle, og det lægger regeringen op til.
Så har vi jo i dag også haft en god diskussion med vores nordatlantiske folketingsmedlemmer, som jeg gerne vil takke for, idet jeg så håber på en slags forståelse for – givet at tiden løber, og at klokken er mange – at jeg ikke kan replicere meget dybt og detaljeret på det, også fordi vi jo så sent som i sidste uge havde to endog meget grundige, gode og vigtige debatter her i salen, altså en om rigsfællesskabet i al almindelighed, kan man sige, og en forespørgselsdebat fokuseret om Grønlands økonomi og arbejdet med en forfatning.
Så jeg kan jo henholde mig til alt, hvad jeg sagde i sidste uge, og så vil man kunne genkalde sig – tror jeg – at jeg er en varm tilhænger af rigsfællesskabet, men jeg er også fuldstændig på det rene med, at der ikke bare skal to til en tango.
Der skal jo i det her tilfælde tre til, altså tre parter til det rigsfællesskab, vi kender i dag.
Jeg vil dog gerne sige til fru Aaja Chemnitz Larsen og fru Aleqa Hammond, at jeg ikke helt kan genkende det billede, der bliver tegnet af, at man skulle være sat uden for indflydelse her i salen og på Christiansborg i forbindelse med større politiske forhandlinger.
Som jeg også har været inde på tidligere, inddrager regeringen de grønlandske og færøske folketingsmedlemmer i forbindelse med større forligsforhandlinger i det omfang, det er relevant, og det vil vi fremadrettet også gøre.
Jeg tænkte, at det var sådan noget, Katharina Grosse havde gang i, at det var sådan et eller andet ekspansivt århusiansk tiltag, altså at nu, hvor Mindeparken var malet rød, var turen kommet til Den Lille Havfrue.
Nogle gange kan det jo være svært at skelne kunst fra politiske manifestationer, men det her var så ikke kunst.
Det var det i Mindeparken øjensynlig, men det her var ikke kunst.
Det var en politisk manifestation, som jeg selvfølgelig gerne vil tage afstand fra.
Jeg er helt enig i og anerkender, at adgangen til at udnytte havets ressourcer på en bæredygtig måde er af afgørende betydning for både det færøske og det grønlandske samfund, og det støtter vi selvfølgelig op om både politisk og i praksis, når det er nødvendigt.
I walk the talk.
Jeg elsker grindekød, og det er selvfølgelig farligt at indrømme her, for jeg ved, hvor meget min twitterkonto bliver bombarderet, hver gang der er grindesæson på Færøerne, og når jeg nu på den her måde skriver min egen person ind i det, så går det nok helt galt.
Men jeg vil bare tilkendegive, at regeringen bakker op her.
Sådan skal det være.
Jeg skal til at slutte min replik af.
Tiden er ved at være gået.
Jeg synes, det har været en god debat.
Her var et af de strenge krav fra eksaminator jo, at verdensmålene skulle indgå i resultatet.
Men hvorfor egentlig vente til efteråret?
Det kan jeg sådan set levere på allerede nu.
For det er jo verdensmål, og hvis vi skal flytte på dem, skal vi have gjort verden engageret, og det er selvfølgelig også i det lys, at jeg er dybt bekymret over de meldinger, der har lydt i dagens løb, men som endnu ikke er verificeret, om, at man fra amerikansk side øjensynlig overvejer at trække sig fra Parisaftalen.
Nå, vi skal videre.
Debatten er jo ikke slut endnu.
Der er korte bemærkninger, og folketingsåret er i øvrigt heller ikke slut.
Vi har i omegnen af 35 lovforslag og beslutningsforslag på dagsordenen på torsdag, og på fredag har vi 45 forslag på dagsordenen, så vi er jo ikke i mål endnu.
Jeg har lige lanceret et enkelt nyt initiativ, og efter sommerpausen, når den kommer, venter der andre vigtige opgaver, f.eks. flere udlændingestramninger.
Efter sommerferien tager vi bl.a. fat på reglerne for familiesammenføring, en jobreform II med den fortsatte ambition at få flere i arbejde og færre på overførsler, nye vækstinitiativer, så fremgangen kan fortsætte, et nyt energiudspil med ambitiøse og realistiske mål, alt sammen med den baggrund, at Danmark står bomstærkt, og det skal vi blive ved med at gøre.
Vi skal give opsvinget flyvehøjde og flyvelængde.
Jeg tror sådan set ikke, at den amerikanske præsident er i tvivl om, hvordan kredsen af europæiske lande ser på det her, og hvilke forventninger vi også her har til USA.
Det er jo også senest formidlet ganske klart i forbindelse med det G7-møde, der fandt sted på Sicilien for få dage siden.
Og som sagt har jeg leveret det så direkte, som man har mulighed for at levere det, nemlig i en direkte samtale med den amerikanske præsident i Det Hvide Hus, og nu gentager jeg synspunktet her.
Jeg tror sådan set, at man lytter med.
Så har jeg i øvrigt her til aften haft en kort kontakt med den svenske statsminister, og vi vil vende tilbage til det formentlig allerede i morgen, fordi det kan være naturligt i forlængelse af det nordiske initiativ, vi tog i går, i forgårs, tidligere i denne uge, altså det fællesnordiske statsministerinitiativ, også at bruge den lejlighed til at gentage nogle synspunkter.
Men det er jo work in progress, al den stund at jeg har siddet her i salen hele dagen og ligesom andre bare har kunnet lade mig orientere om, hvordan den her sag udvikler sig.