Victoria Velasquez (EL), 2026-01-08:
Tak, formand.
Tak for ordet.
Det her beslutningsforslag handler ikke om teknik, det handler om mennesker.
Det handler om, hvordan vi behandler mennesker, som er afhængige af vores fælles indsatser og rammer for at kunne leve et trygt og værdigt liv, og om, hvorvidt vi som samfund tager det ansvar alvorligt.
Når vi taler om tilsyn på handicap- og socialområdet, taler vi i virkeligheden om noget meget grundlæggende, nemlig om tryghed er noget, man kan regne med, eller noget, man selv skal være stærk nok til at kæmpe sig til eller stå op imod.
Danmark har flere gange fået kritik fra FN for forholdene på handicapområdet.
Det her beslutningsforslag kigger bredt på flere sektorer.
Vi har set de alt for mange konkrete sager.
Rigtig mange af eksemplerne har været oppe i dag, men der er desværre endnu flere eksempler.
I fortællinger om botilbud, hvor omsorgen svigter, i dokumentation af magtanvendelse, forråelse og grov fejlbehandling, og i sager, hvor tilsynet faktisk har været der, men uden at der er blevet grebet ind.
Netop derfor er det også svært at forstå, at svaret i de senere år har været at svække det tilsyn, som ellers burde være et af vores vigtigste sikkerhedsnet.
Et stærkt tilsyn er ikke et udtryk for mistillid til medarbejdere, tværtimod; det er en forudsætning for ordentlige rammer og for, at problemerne bliver taget i opløbet.
Det er først og fremmest en solidarisk forpligtelse over for dem, som ikke selv har muligheden for at sige fra.
Når det er, at aftalen i Sammen om Handicap reducerer tilsynet og i stedet lægger mere ansvar over på whistleblowerordninger, flyttes ansvaret det forkerte sted hen.
Et velfærdssamfund må ikke være indrettet sådan, at dem med mindst magt også er dem, der skal stå med det største ansvar.
De peger på, at regler om børneattester i praksis ikke er blevet besøgt i årtier.
Det bør vi gøre nu.
Vi har tidligere foreslået, at man stiller klare krav om, at der indhentes både børneattester og relevante straffeattester, når man arbejder tæt med børn og sårbare borgere.
Det er et af de forslag, der er i det her beslutningsforslag, for det er nemlig ikke sådan alle steder i dag, og vi har allerede set eksempler på konsekvenserne af det.
Jeg skal selvfølgelig hurtigt sige, at det ikke er, fordi vi tror, det løser alt, men fordi det helt grundlæggende ansvar at sikre, hvem vi giver adgang til de mest sårbare mennesker i vores samfund, mangler at blive placeret.
Samtidig skal vi jo også være ærlige om, at tilsyn alene ikke løser problemerne.
Vi skal også investere i faglighed, i ordentlige arbejdsforhold og i ordentlig og god ledelse.
Vi skal stille krav til ledelsen.
Vi skal gøre op med, at socialområdet er et marked for kriminelle eller banditter i habitter, der er ude efter profit.
Og vi skal tage forråelse af arbejdspres alvorligt, før det sætter sig i praksis.
Det kræver, at vi handler på konsekvenserne af privatiseringen og udliciteringen, som vi har set det.
Det er det, jeg godt kan lide ved det her forslag, nemlig at man starter og tager fat på forebyggende tiltag, så de forkerte ikke ansættes til at starte med.
Vi er ikke en til en enige med modellen.
Jeg synes, der er flere forslag, der er blevet rejst i debatten i dag, men jeg håber, vi kan lave en tekst sammen på det, som kommer til at pege fremad.
Jeg tror også, at det er noget, som vi måske ville kunne få regeringen presset med på.
Jeg bliver også nødt til at sige, at uden et stærkt og uafhængigt og ordentligt ressourceunderstøttet tilsyn står vi tilbage med et system, der reagerer for sent og nogle gange slet ikke.
Det handler om at insistere, at ingen i Danmark skal være afhængig af, at deres egen styrke skal være til for at blive beskyttet mod omsorgssvigt.
Derfor synes vi, at intentionerne er enormt positive.
Så skal jeg hilse fra Alternativet og sige, at de heller ikke kan bakke op om beslutningsforslaget i den nuværende form.