Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2020-12-03:
Tak for det.
Nu har fru Mette Thiesen mange gange stået heroppe og sagt, at hun er lærer.
Jeg synes altid, det er utrolig godt også at få de der hands on-erfaringer ind, når vi diskuterer uddannelsespolitik.
Jeg er så statskundskaber, og når der bliver spurgt til, hvilken evidens der ligger til grund for det, vi godt kunne tænke os at lave, hvad angår elevfordelingen, så bliver jeg nødt til at fortælle lidt fra statskundskabsvirkeligheden.
Statskundskab er ikke en eksakt videnskab – hverken sociologien eller politologien, magtteorien eller noget som helst andet på statskundskabens vidensfelt.
Når der derfor bliver bedt om et evidensgrundlag, kan jeg finde et evidensgrundlag, der understøtter fru Mette Thiesens holdning, og jeg kan finde et evidensgrundlag, der understøtter min holdning.
Derfor mener jeg egentlig, at de fleste diskussioner, der tager udgangspunkt i det, bliver en lille smule frugtesløse, men lad mig da remse det op, og det kan jo være, at fru Mette Thiesen ikke selv har fundet evidensgrundlag for sine egne holdninger – men så har jeg dem her.
Så kan man finde det modsatte resultat i et svensk studie fra 2020, der viser, at teenagere på skoler med en større diversitet får flere venskaber på tværs, og at det i øvrigt resulterer i færre fordomme, færre indvandrerkritiske holdninger og dermed større fællesskab.
Så er der et forsøg fra Aarhus Kommune med at omfordele tosprogede elever, der viser en negativ effekt i forhold til elevernes resultater og trivsel, så det gik i fru Mette Thiesens retning.
Så er der forskningsresultater fra EVA, der går i den anden retning.
Og sådan kan jeg jo fortsætte, og så står den ene med den ene forskningsrapport, og den anden med den anden forskningsrapport.
Nu interesserer jeg mig for statskundskab, og det var derfor, jeg læste det oprindelig, og det synes jeg er interessant.
Men det, vi gør i Folketingssalen, er jo at træffe politiske beslutninger og have de politiske debatter.
Så i stedet for at slå hinanden oven i hovedet med noget, som vi begge to godt ved ikke er eksakt videnskab – for det er sociologien ikke, og derfor kan vi præsentere hvert vores forskningsresultater, der viser hvert sit – synes jeg jo, at vi skal tage en debat om, hvad det er for et samfund, vi gerne vil have.
For jeg mener jo, det er det, der er meningen med at lede et land, og det, der er meningen med at træffe de beslutninger, vi gør her i Folketingssalen.
Tidligere på dagen henviste hr. Jens Joel til New York, og det synes jeg er et utrolig godt eksempel på noget, som vi i Socialdemokratiet i hvert fald ikke vil.
Jeg elsker New York, alt er godt, men som samfundsmodel mener jeg til gengæld, at der er rigtig meget, som jeg ville gøre anderledes.
Det handler om, at jeg ikke bryder mig om idéen om – så charmerende det end kan være at gå rundt i Chinatown og Little Italy – at et samfund skal være opdelt i etniske grupper, der lever parallelt, hvor det bedste, man kan få ud af den situation, er, hvis der ikke er ufred imellem de forskellige grupper.
Det mener jeg simpelt hen ikke er hensigtsmæssigt.
Der er mange af de samme tendenser i London, hvor jeg selv har boet.
Så bor pakistanerne i et område, så bor inderne i et andet område, så bor dem, der kommer fra de caribiske øer, i et tredje område osv. osv.
Det er jo et politisk valg, man kan træffe, og man kan sikkert finde evidens for, at mennesker trives fint i London og New York.
Det betvivler jeg slet ikke.
Jeg foretrækker den skandinaviske samfundsmodel, og jeg tror på, at mennesker skal skabe fællesskaber på tværs af de forskellige etniske skel.
Det er egentlig det, der er kernen for mig, når man skal diskutere elevfordelingsregler.
Derfor tror jeg på en anden model.
Og når jeg siger tror på, er det jo, fordi det er det, det er.
Evidensen kan man jo finde på begge sider af hegnet og bruge den til at understøtte det, man står og siger.
Det synes jeg jo er vigtigt at dykke ned i, for det er vigtigt at kende det, de andre tror på, og det, der er op og ned og godt og dårligt ved det, ligesom det er godt at vide, hvad der er op og ned og godt og dårligt ved det, man selv står på.
Det tror jeg skaber den bedste sammenhængskraft og i øvrigt også verdens lykkeligste samfund.
Det tror jeg så til gengæld der er evidens for nu, vi er ved det – altså det sidste.