Søren Søndergaard (EL), 2018-10-26:
Der er optimisme at spore i Europa, kan man læse i regeringens redegørelse.
Tja, jeg er ikke helt klar over, ud fra hvad man anlægger det perspektiv.
Man skriver videre, at den europæiske økonomi er tilbage på sporet og migrationskrisen er stoppet – den europæiske økonomi tilbage på sporet og migrationskrisen stoppet.
Altså, det er jo en måde at se på tingene på, som meget godt, synes jeg, afspejler, hvor man placerer sig i EU-debatten, og hvordan man ser på EU.
Profitterne vokser – det er fuldstændig rigtigt – men uligheden i EU-landene er også voksende.
Uligheden er voksende.
Der er stadig væk enorme mængder af fattige.
Altså, reduktionen af antallet af fattige fra de der ca. 125 millioner, der var på et tidspunkt, går ufattelig langsomt.
Og der er massiv social dumping, ikke bare i traditionelt højtlønnede europæiske lande, men i stort set alle europæiske lande udsættes man for social dumping.
Det er den virkelighed, almindelige mennesker opfatter.
Er der optimisme at spore for dem i Europa?
Er den europæiske økonomi tilbage på sporet?
Ja, hvis man tager udgangspunkt i virksomhederne, profitterne, de rige, overskuddene, så er der.
Tager man udgangspunkt i almindelige menneskers liv, så er der ikke.
Samtidig oplever vi, hvordan Europas statskasser er et tag selv-bord for kriminelle spekulanter, der fylder lommerne.
Og ikke nok med det, men vi oplever også, hvordan de store banker, som er i EU-landene, alle de store banker, nej, ikke alle, men en række af de store banker, medvirker aktivt til det her tag selv-bord for kriminelle spekulanter og dermed gør sig til medskyldige.
Skattesvindelen er ikke reduceret.
Og EU's svar har været nogle meget halvhjertede forsøg; måske kunne man forestille sig, at det hang sammen med, at en række af EU-landene er blandt de største skattely i verden.
Så når EU skal lave en sortliste, der virkelig fordømmer de her lande, virkelig understreger, at uha, nu skal vi gå imod de lande, som sørger for at være skattely, og som dermed snyder med vores alle sammens skatteindtægt,
ja, så starter man med at undtage EU-landene.
Man starter med at undtage nogle af de allerstørste skattesvindlere fra at komme på listen.
Derudover gør man selvfølgelig det, at man lader muligheden for at undgå at komme på den liste være let og muligheden for at komme af den endnu lettere, og resultatet er, som det selvfølgelig kunne forudses.
Og det er der, jeg lige havde fat i hr. Peter Hummelgaard Thomsen, for vi deler fuldstændig Socialdemokratiets ønske om at få en fælles bund under selskabsskatten, men vi må bare konstatere, at det jo er noget af det, man eksplicit har valgt ikke skulle være en EU-kompetence, fordi man ønskede at have fuld turbo på det indre marked, på konkurrencen på det indre marked, inklusive på skattekonkurrencen – inklusive på skattekonkurrencen.
Og derfor er det jo undtaget fra muligheden for at vedtage regler, hvor man vedtager en fælles bund under selskabsskatten – det er ikke en EU-kompetence.
Det kræver en traktatændring, og jeg gætter på, at der er en række lande, der vil sætte sig imod den traktatændring.
Men under alle omstændigheder er det, hvis ikke der kommer en regeringskonference, ikke noget, der kan komme på tale.
I forhold til årsagerne til flygtningekrisen, når man nu nævner, at migrantkrisen er stoppet, må man sige, at årsagerne ikke på nogen måde er fjernet; de er ikke engang nedbragt.
Altså, desperationen uden om Europas grænser er fuldstændig lige så stor, som den hele tiden har været.
Og EU's bidrag har primært bestået i at lave aftaler med forskellige despoter om at holde folk væk fra Europa.
Hvordan kan man overhovedet få sig selv til at formulere det med nogle termer om, at der er noget, der er løst eller stoppet?
Men igen: Hvad er perspektivet?
Hvordan ser man på verden?
Ja, man ser den altså fra sådan et europæisk synspunkt, hvor man kigger på de andre, og når bare de bliver væk, er der ikke længere nogen problemer.
Jeg synes, at den måde, man har behandlet flygtningekrisen på, er et meget godt eksempel på, hvor svagt EU egentlig er.
For det er ikke et udtryk for styrke, at man laver en aftale med Erdogan; det er ikke et udtryk for styrke, at man laver en aftale med forskellige libyske krigsherrer eller med Marokko.
Det er jo et udtryk for svaghed, for det betyder, at man udleverer nøglerne til Europa til de her despoter.
Og det betyder jo, at man i enhver situation befinder sig på det punkt, hvor man er nødt til at bøje sig, hvis de truer med at gøre brug af den nøgle, de har fået.
Jeg synes, at det, der kendetegner EU, er handlingslammelse i forhold til asylsystemet, i forhold til diskussionen om EU's fremtid – den er ikke særlig udførligt behandlet i ministerens redegørelse.
Selv med hensyn til de interne forhold er der handlingslammelse – altså, rejsecirkusset fortsætter selvfølgelig, og rodet i regnskaberne fortsætter; man kan ikke gøre op med det.
Og selv det at bekæmpe svig og svindel inden for institutionerne går ufattelig langsomt.
Jeg synes, det er uforståeligt, at der er rejst en anklage mod et medlem, flere medlemmer måske, af Dansk Folkeparti i Europa-Parlamentet for svig med midlerne – der er en undersøgelse af svig med midlerne – og der kommer ikke nogen afgørelse på det.
Det er bare noget, der ligger der.
Hvornår kommer der en afgørelse på de her ting?
Hvornår bliver det gjort færdigt?
Jeg synes, det er et kæmpe problem og et udtryk for en handlingslammelse, som er enorm.
Noget af det, der måske er det allerværste, hvis vi kigger på Europa, er, at inden for EU ser vi så en massiv styrkelse af autoritære regimer med manglende respekt for mindretal.
Og det har jo nået et omfang, hvor EU så er blevet nødt til at rejse sager mod en række lande.
Det er derfor, det er vores opfattelse, at der er behov for en ændring.
Der er behov for at finde en ny måde at samarbejde på i Europa.
Vi har flere gange gjort os til talsmand for, hvad andre også tidligere har fremført, nemlig et Europa i flere rum, hvor man giver mulighed for, at lande kan samarbejde om det, de er enige om, og rykke på det, og der, hvor de ikke er enige, er det ikke det laveste niveau, der kommer til at sætte dagsordenen.
Det synes vi er en fornuftig måde at samarbejde på.
Da der havde været et topmøde for nylig, her i oktober, hvor man endnu en gang ikke var nået frem til noget omkring asylsystemet, var der en meget hård kritik fra Europa-Parlamentet, som sagde: Vi må have afskaffet enstemmigheden; vi må kunne gennemtvinge et asylsystem med flertalsafgørelser.
Det lød jo meget smart, og det kunne man sikkert også gøre, men hvor lang tid ville EU holde, hvis man gjorde det?
Man kræver enstemmighed, hvad der ikke kommer, hvorfor man er handlingslammet, og hvis man afskaffer enstemmigheden, får man splittelsen.
Der er behov for en anden måde at samarbejde på i Europa – en måde, som i langt højere grad giver mulighed for coalition of the willing, koalitioner af villige, der ønsker at gå sammen om at lave nogle ting; det kan være på flygtningeområdet, det kan være på andre områder.
Det er også forstærket af beslutningen fra Storbritannien om at forlade EU.
Vi bliver da nødt til at diskutere uden for EU, hvordan vi samarbejder i Europa.
Er der nogen, der forestiller sig et europæisk kriminalitetsbekæmpende Europol, hvor Storbritannien ikke har en plads?
Altså, det kan man da ikke.
Og derfor bliver vi jo nødt til at gentænke hele den europæiske konstruktion og lave et samarbejde, hvor dem, der vil være med i EU, har mulighed for det, men hvor dem, der ønsker at være uden for, alligevel på en lang række områder – menneskerettigheder, kriminalitetsbekæmpelse, sikkerhed osv. – kan indgå i et samarbejde.
Til allersidst vil jeg bare sige, at som alle ved, er Enhedslisten grundlæggende modstander af EU.
Det er vi ikke, fordi det er et samarbejde, eller fordi det er europæisk, men det er vi, fordi det er på et politisk grundlag, som vi er uenige i, hvor markedet står foran lønmodtagernes rettigheder, og at det kun kan ændres, hvis alle er enige om det.
Det forhindrer lande i at gå foran, f.eks. på standarder omkring miljø og andre ting, hvilket gør, at den der foregangseffekt – vi havde engang en regering i Danmark, som snakkede om Danmark som foregangsland – forsvinder, fordi alle ligesom skal følge det samme niveau.
Vores ønske er en folkeafstemning om EU-medlemskab.
Vi er også godt klar over, at det er der ikke flertal for, og derfor kommer den jo ikke.
Og så længe det er tilfældet, vil vi selvfølgelig arbejde aktivt for at få det bedst mulige ud af situationen, både i Europaudvalget her i Folketinget og efter den 26. maj også i Europa-Parlamentet.