Josephine Fock (ALT), 2017-12-14:
Tak for det.
Vi har sammen med Enhedslisten og SF fremsat et beslutningsforslag om et skærpet tilsyn med pengeinstitutter og realkreditinstitutter, hvad angår deres begrundelse for at hæve bidragssatserne.
Det har vi jo så allerede diskuteret nu her i Folketingssalen, og jeg fornemmer en forholdsvis kraftig modvilje imod det.
Jeg kunne godt tænke mig at gå lidt tilbage i tiden.
Vi synes jo, at det danske realkreditsystem er det bedste i verden.
Det har historisk set
været det billigste, og det har også historisk set været det sikreste.
Sådan har det været.
Det, vi godt kunne tænke os, er, at det fortsat er sådan.
Vi synes, det er rigtig vigtigt, at når man tager et lån, ved man, på hvilke vilkår man låner.
Det er vigtigt, at man ved, hvor meget man skal betale i termin hver måned, så man ved, hvor stort et rådighedsbeløb man har, efter at lån og husleje er betalt.
Men det kan man ikke være sikker på i dag.
Selv kunder med fastforrentede lån, hvor man umiddelbart skulle tro, at betalingerne ligger fast, kan risikere, at deres bidragssatser stiger.
Som reglerne er i dag, er der ikke noget loft for, hvor meget realkreditinstitutterne kan hæve bidragssatserne, og det er jo derfor, vi fremsætter det her beslutningsforslag.
De danske andelskasser kom ud af noget af det, vi er bedst til i Danmark, nemlig at samarbejde gennem andelsbevægelser.
Realkreditten startede i slutningen af 1700-tallet efter den store brand på Holmen i København i 1795, hvor 900 huse brændte ned.
Efter branden havde mange nye hjemløse brug for nye lån til nye huse, og derfor gik man sammen og startede det første realkreditinstitut.
Historisk er realkreditinstitutter altså på mange måder en grundpille i andelsbevægelsen, som de sidste 200 år har ydet lån til såvel velhavende som mindre velhavende.
Et realkreditlån består af tre dele: renter, afdrag og bidrag.
Renter og afdrag bliver bestemt ved, at kunden og realkreditinstituttet sammen finder ud af, hvilket lån kunden skal have, og hvor lang tid det skal afdrages over.
Så tager realkreditinstituttet lånet til obligationsmarkedet, hvor det bliver solgt til den, som er villig til at give de laveste renter.
Realkreditinstitutterne skal formidle og administrere lånet, og det koster selvfølgelig nogle penge, og det er det, bidragssatserne i princippet skal gå til.
Historisk er realkreditinstituttet altså bare en slags mellemmand, som skal formidle lån mellem låner og udlåner.
Fordi realkreditinstitutterne har været andelsfunderet, altså ejet af lånerne, så har den eneste interesse for realkreditinstitutterne været at holde bidragssatserne så lave som muligt.
Derfor har det ikke være nødvendigt at lave en lovgivning, som regulerer bidragssatserne.
Nu kunne banker og eksterne investorer også oprette realkreditinstitutter.
Og det har betydet, at vi de sidste 25 år har set en udvikling mod flere og flere kommercielle realkreditinstitutter.
Det andelsbaserede realkreditinstitut er altså ved at forsvinde, og det er ikke bare synd for den demokratiske andelsbevægelse, hvor man tæller efter hoveder og ikke efter høveder, men det er også et problem for låntagerne.
Det betyder nemlig, at institutterne går fra kun at skulle varetage låntagernes interesser til nu også at skulle varetage de eksterne aktionærers interesser.
Og da institutterne kun formidler lån, er det eneste sted, hvor de kan tjene penge til deres aktionærer, gennem gebyrerne og bidragssatserne.
Det siger sig selv, at aktionærerne altså er interesseret i så høje bidragssatser som muligt, mens låntagerne er interesseret i så lave bidragssatser som muligt.
Dermed er der en interessekonflikt, og det er i virkeligheden derfor, vi foreslår at lave loven om. Nogle gange kan det være nødvendigt for instituttet at sætte bidragssatserne op – sådan har det altid været – men i øjeblikket står institutterne over for nogle ekstra udfordringer, fordi de også er blevet pålagt flere kapitalkrav.
Men det er så her, vi også foreslår, der skal være et uafhængigt tilsyn, Finanstilsynet eller Konkurrencestyrelsen, der påser, at det er det rigtige at gøre, og at der er et reelt behov for det.
Det er det sted i verden, hvor man kan få de billigste lån.
Det er et af de sikreste systemer i verden, og så er store dele af det stadig væk demokratisk.