Kenneth Kristensen Berth (DF), 2018-10-26:
I de her måneder har EU vel sin måske største udfordring til dato.
Et medlemsland har truffet den beslutning at vende ryggen til Unionen og forlade den, en modig og utvivlsomt rigtig beslutning for briterne, men også en beslutning, der har efterladt et EU, som det for Danmark bliver mere og mere besværligt at være medlem af.
For selv om det med britiske øjne var en god beslutning, er det også en beslutning, der potentielt har vidtrækkende konsekvenser for Danmark.
Storbritannien er en af vores største samhandelspartnere og formentlig det land i EU, vi har støttet os mest op ad, siden vi sammen kom ind i fællesskabet.
Storbritanniens udmeldelse kalder således på svar på to spørgsmål.
For det første, hvordan vi sikrer den for Danmark bedst mulige udtrædelsesaftale for Storbritannien, og for det andet, hvordan Danmark skal orientere sig i et EU uden briterne.
Danske fiskere skal finde nye steder at fange deres fisk, for i dag fanges 40 pct. af fiskene i britisk farvand, hvilket jo heller ikke vil være muligt i tilfælde af en aftaleløs udtræden.
Danmark har således meget på spil i forhold til Storbritannien.
Danmark har brug for en omfattende og solid frihandelsaftale med briterne.
Ifølge udenrigsministeren har »EU tilbudt Storbritannien en mere ambitiøs frihandelsaftale, end ... noget andet land«.
Jeg ved ikke, hvor udenrigsministeren har det fra.
Det, jeg har hørt, er, at EU's chefforhandler, og dermed også medlemslandene, har stået fast på, at der ikke kan sorteres i de fire friheder.
Vil man havde gang til EU's indre marked, skal man acceptere arbejdskraftens frie bevægelighed, og det vil briterne som bekendt af gode grunde ikke.
Mig bekendt har EU ikke tilbudt briterne noget som helst konkret.
EU har spurgt, hvad briterne vil have, og da briterne kom med deres forslag i form af den såkaldte Chequersplan, tog det 2 dage, før Michel Barnier havde fejet den plan af bordet, og måske tog det Donald Tusk en ekstra dag eller to – det kan jeg ikke helt erindre, men det var så også det – før han nåede samme konklusion.
Man kan ikke på den ene side forlange af briterne, at det er dem, der skal fortælle, hvad de vil, derpå afvise det uden at sætte noget andet i stedet og samtidig prale af, at man har tilbudt briterne en ambitiøs frihandelsaftale.
Faktum er, som også topmøderne i Salzburg og Bruxelles har vist, at vi står med en reel risiko for, at Storbritannien forlader EU uden en aftale til ubodelig skade for Danmark.
Og hvorfor gør vi så det?
Ja, det gør vi, fordi EU-systemets egen selvopholdelsesdrift forhindrer en aftale.
EU-systemet ønsker ikke en aftale med Storbritannien, der kan anspore andre lande til at få den idé, at man kan rive sig løs fra EU, uden at det får alvorlige konsekvenser for landets økonomi.
I stedet for at præsentere et positivt projekt, som lande har lyst til aktivt at tage del i, præsenterer EU et skræmmescenarie for, hvad der sker, hvis man forlader skuden.
Det vidner om et projekt, der har mistet selvtilliden.
De EU-begejstrede tror ikke længere på, at de gennem en positiv dagsorden kan overbevise europæerne om det forunderlige i det europæiske samarbejde.
Der er kun angsten for, hvad der sker, hvis man falder ud over kanten, tilbage.
Fattigt!
Nu lægges der op til yderligere intensivering i EU-systemet, intensivering af forsvarssamarbejdet, udbygning af en fælles europæisk udenrigspolitik, ét budget for EU-medlemslandene, forpligtelse for landene til at afskaffe deres nationale valutaer, en fælles finansminister og fælles finanspolitik.
Og det er blot nogle få af de ambitioner, som er blevet præsenteret af kommissionsformand Jean-Claude Juncker og den franske præsident, Emmanuel Macron, der under sit besøg i Danmark for nylig nærmest blev modtaget som en fransk revolutionshelt.
Nu er Macron jo ingen helt, men han har skrevet en bog, der hedder »Revolution«.
Der er nu ikke meget revolution indeholdt i den, medmindre man da for første gang i verdenshistorien skal opleve en folkelig manifestation til fordel for at afgive sin demokratiske medbestemmelsesret til et ufolkeligt elitært embedsmandsstyret autokrati.
Heldigvis er det ikke Emmanuel Macrons luftspejlinger og Jean-Claude Junckers fantasifostre, der har vind i sejlene i Europa i disse år.
Befolkningerne rundtomkring i Europa er godt i gang med at tage magten tilbage, hvad valgene i Østrig, Ungarn, Italien, Tyskland, Slovakiet, Sverige – ja, jeg kunne blive ved – jo også har vist.
Skulle man tro udenrigsministerens redegørelse, er migrantkrisen løst, fordi der kommer færre mennesker over Middelhavet.
Det er næppe rigtigt.
EU har ikke ændret sin politik over for lykkejægerne fra syd.
Det er stadig en menneskeret at kunne indgive en asylanmodning i Danmark.
Det kan ikke blive ved, og derfor er det nu, at de nødvendige ændringer af europæisk politik skal foretages, inden en ny tsunami tager sin form og vælter ind over de europæiske kyster.
Det eneste problem er, at ingen af de nordafrikanske lande ønsker at tage del i og lægge jord til disse centre, og derfor må man jo også spørge sig selv, hvad Europa egentlig får ud af at øge bidraget til de sydlige medlemslande med 24 pct. i langtidsbudgettet.
Vi er formentlig nået dertil, at EU står for enden af en blind vej.
Enten kan vi blive stående og lade vores eksistens og politiske handlekraft deponere i Tyrkiet, Egypten, Marokko og Libyen, eller vi kan tage ansvar for vores eget kontinents og kulturs overlevelse ved at gøre det nødvendige, nemlig at indføre en blind vej for de personer, der kommer til vores kyster, i form af lukkede centre, hvorfra muligheden for at komme ud begrænser sig til billetten til hjemlandet. Ja, og det er såmænd det, vi skal.
Signalet vil være klart: Man kan ikke gøre Europa til sit kontinent ved at tage en båd over Middelhavet.
Gør man det, bliver man aldrig europæer.
Stormen vil løje af, lykkejægerne vil opgive deres forehavende, og ja, måske om 3-4 år ser vi en enkelt båd igen, der lige skal tjekke, om europæerne stadig er konsekvente, som det jo skete i Australien den 27. august 2018, den første båd i 4 år til Australien.
Debatten om EU's fremtid bør handle om, hvad det er for et Europa, vi vil have.
Forløbet omkring Polens og Ungarns såkaldte krænkelser af Den Europæiske Unions værdisæt har været kvalmende at være vidne til.
Polen og Ungarn straffes for at indtage det synspunkt, at Europas grænser skal forsvares.
Europa-Parlamentets såkaldte rapport om forholdene i Ungarn er forstemmende.
Hverken EU eller Europa-Parlamentet er de rigtige til at være demokratiske overdommere.
Medlemsstaterne skal ikke styres som små regionsråd af politisk korrekte eurofile politikere og ikkefolkevalgte embedsmænd.
Den demokratiske legitimitet findes ét sted: i medlemslandene, ikke i EU, hvad det ene europaparlamentsvalg efter det andet også viser.
Borgerne vil ikke møde frem.
Afslutningsvis vil jeg kort nævne spørgsmålet om EU's langtidsbudget, den såkaldt flerårige finansielle ramme.
Det udspil, Kommissionen er nået frem til, er uantageligt.
Mens Europa-Kommissionen ønsker, at medlemslandene skal spænde livremmen ind og bruge færre penge, skal EU bruge flere penge, og det, selv om EU mister sin største nettobidragyder, Storbritannien.
Enhver burde kunne sige sig selv, at det er uholdbart.
De nettobetalende medlemslandes budgetter betragtes åbenbart hos Kommissionen i Bruxelles som et evigt genopfyldeligt trug, som man bare kan lade de nydende medlemslande æde af.
Vi skal bort fra den tankegang.
Tæring skal sættes efter næring, også i Bruxelles, og det har vi en klar forventning om at regeringen vil stå fast på.
Dem, der betaler regningen, må også bestemme musikken.