Ole Birk Olesen (LA), 2025-11-21:
Tak for det.
For få måneder siden fik Liberal Alliance i Nordsjælland en ny folketingskandidat.
Han er en kendt debattør og liberal idealist gennem mange år, så han blev også interviewet i radioen om ting og sager i den forbindelse og blev spurgt: Hvorfor er det først nu, hvor du nærmer dig de 60 år, at du søger opstilling til Folketinget, når du i så mange år har brændt for liberale idéer og for at gøre en forskel?
Hans svar var: Det er først nu, jeg har tjent penge nok til at blive medlem af Folketinget.
For han har fire børn, og han har også sig selv at tænke på osv., og der var jobtilbud andre steder, der ville lønne ham bedre end det at sidde i Folketinget.
Det viser jo også den balance, som der skal være i aflønningen af folketingsmedlemmer, vederlæggelsen af folketingsmedlemmer.
Det er jo én forpligtelse, det her.
På den anden side har man også andre forpligtelser som menneske her i livet.
Man har en forpligtelse, især hvis man har valgt at sætte børn i verden, til at give dem det bedst mulige liv, man kan tænke sig.
Der kan det være svært at afveje, hvis du er et menneske, der får tilbudt høje lønninger derude uden for Christiansborgs mure, om du så skal bruge din tid på at tjene penge og måske flere penge på at gøre livet godt for dine børn og dig selv, eller om du skal bruge den tid på at gøre, hvad du kan for at gøre landet bedre.
På et eller andet tidspunkt er det jo sådan, at der er for stor diskrepans mellem dét og det, at man ligesom ikke kan tillade sig at nedprioritere f.eks. sine børn for samfundets bedste, fordi ens forpligtelse over for ens børn er så stor, at man bliver nødt til at tage større hensyn til den.
Så er spørgsmålet: Hvordan sætter man vederlæggelsen af folketingsmedlemmer her, så det har den rette balance?
Vi kan jo heller ikke have et vederlag i Folketinget, som gør, at selv folk, der tjener 10 mio. kr. ude i det private erhvervsliv, kan komme herind og få den samme løn eller det samme vederlag herinde.
Det ville jo simpelt hen være for meget.
Hvor er den balance, hvor det hverken er for meget eller for lidt?
Der har vi hidtil ligget sådan herinde, at når man regner vederlag og pension osv. sammen, har vi cirka herinde haft den samme aflønning eller vederlæggelse som en afdelingschef i centraladministrationen.
Det, vi laver nu – den reform, vi laver nu – gør, at vi cirka bevarer den samme vederlæggelse, som er lønnen for en afdelingschef i centraladministrationen.
Det, vi rigtig laver om på her nu, er, hvordan de forskellige dele af vores vederlæggelse falder.
Falder det som direkte vederlag, eller falder det som forskellige lukrative ordninger ved siden af vederlaget som f.eks. det, at man kan få eftervederlag i 2 år, hvis man ikke bliver genvalgt til Folketinget, eller det, at man i løbet af 20 år i Folketinget optjener en forholdsvis rundhåndet pension, altså kun i løbet af 20 år og ikke i løbet af et helt arbejdsliv?
Der er det, vi gør nu, at vi siger: Vederlaget skal være mere reelt som en afdelingschef i centraladministrationens, og pensionsordningen skal også mere være som for en afdelingschef i centraladministrationen.
Så der kommer mere vederlag, men der kommer mindre pension.
Så reducerer vi også det her eftervederlag, hvis vi ikke bliver genvalgt, betragteligt, fordi det nogle gange kan se lidt mærkeligt ud, at man kan gå i 2 år på eftervederlag, efter at man ikke er blevet valgt til Folketinget, og bruge en masse tid på at finde ud af, hvad man så skal gøre.
Jeg synes, det er en god reform, som får vores vederlæggelse, som svarer til andres aflønning, til at ligne mere, hvad andre tjener ude i samfundet i tilsvarende betydningsfulde stillinger.
Det, vi læner os op ad, er altså en afdelingschef i centraladministrationen.
Så er der den store fordel ved det her, at vi ikke længere hele tiden behøver at diskutere, hvad vores vederlæggelse skal være, for når overenskomsterne ude i samfundet fører til, at folk tjener mere derude, kommer vores vederlæggelse til at stige med det samme.
Så det er ikke os, der afgør vores løn i fremtiden.
Vi lægger os op ad, hvad der i øvrigt foregår i samfundet, på et stillingsniveau, som vi synes er passende, i forhold til at vi er folketingsmedlemmer og at vi bør have cirka det samme i løn som en afdelingschef i centraladministrationen.