Lars Løkke Rasmussen (V), 2018-01-12:
Og det er sådan set en god tradition, for spørgsmålet om danske værdier fylder meget for mange, også for regeringen.
Frihed, folkestyre, ligestilling, frisind, ligeværd – listen over danske værdier er lang, og heldigvis er vi enige om de fleste.
På min liste over danske værdier står også ordet fællesskab.
Vi lever i en tid, hvor mange oplever, at det danske fællesskab bliver påvirket fra mange sider, det kommer under pres.
I løbet af få generationer er Danmark smeltet tættere og tættere sammen med resten af verden.
Da jeg var barn, var udlandet synonymt med det landkort, som blev trukket ned fra loftet i klasseværelset, når vi havde geografi.
De første store udlandsrejser for mit vedkommende gik til Lillehammer og Slesvig, og jeg tror, jeg var konfirmeret, før jeg nåede længere væk end som så.
Mine egne børn er vokset op med internet på computeren, med kabel-tv, med mobiltelefoner.
Deres verdensbillede er helt anderledes dynamisk og stort.
Og i dag er de fleste landkort rundtomkring i klasseværelserne da også pillet ned og erstattet af smartboards, YouTube, Facebook, iPads – alt det, der gør de unge til verdensborgere fra starten.
Det synes jeg grundlæggende ikke vi skal være kede af, for nutiden er langt bedre end fortiden på næsten alle parametre: globalisering, frihandel – Danmark i aktiv interaktion med resten af verden har gjort Danmark til et meget rigere, et meget stærkere, et meget bedre land at leve i.
De fleste danskere ser da også positivt på fremtiden, og jeg deler optimismen.
For vi har vundet på, at verden er blevet mindre; vi har vundet på globaliseringen, fordi vi har grebet de nye muligheder, vi har taget udviklingen til os, vi har gjort os attraktive for udlandet.
Samtidig har vi holdt fast i et stærkt dansk fællesskab, et velfærdssamfund, hvor vi hjælper dem, som har brug for det, investerer i fælles velfærd, vælger hinanden og Danmark til.
Og sådan skal det fortsætte.
Men vi har jo den udfordring, at vores attraktion ikke kun er i forhold til udenlandske virksomheder og udenlandske investeringer og i forhold til et udland, der efterspørger danske kompetencer.
Vi er også blevet attraktive for mennesker på flugt fra krig og forfølgelse og i stor udstrækning også for mennesker, som sådan set ikke er flygtninge i ordets egentlige forstand – mennesker, som ikke har noget, kan man sige, legitimt beskyttelsesbehov – men som har en personlig ambition, som man jo godt kan sætte sig ind i, om at søge sig et bedre liv end det, de har udsigt til deres hjemland.
Det kan man godt forstå.
Hver enkelt flygtnings historie griber os jo om hjertet, og jeg tror, at mange af os, hvis vi var i samme situation, også ville vælge at søge mod et land som Danmark.
Masser af unge mennesker i Europas nærområder, som lever et liv, som ikke matcher vores, men hvor moderne teknologi har gjort, at man har fået indblik i vores, søger også mod lande som Danmark – og man forstår det jo sådan set godt.
Vores udgangspunkt er jo også at hjælpe dem, der har hjælp behov, og derfor har vi gennem årene åbnet vores dør for tusinder af mennesker på flugt.
Det har vi også gjort, fordi vi troede, at alle, der kom hertil, både kunne og ville være en del af vores fællesskab, leve på vores måde efter vores værdier.
Vi har som land taget imod for mange udlændinge med et kulturelt og værdimæssigt udgangspunkt, som ligger langt fra vores eget, som det har vist sig svært at integrere.
Sådan kan det ikke fortsætte.
Det er for mig ikke nogen ny erkendelse, men det står klarere og klarere og er jo et synspunkt, der deles af stadig flere og flere.
Udviklingen skal vendes; der er grænser for fællesskabets rummelighed.
Det er ikke kun et spørgsmål om økonomi, det er også et spørgsmål om værdierne og fællesskabet, som kommer under pres.
Den vej må Danmark ikke gå, og det er sådan set det, der er mit afsæt i udlændingeog integrationspolitikken.
Og baggrund betyder noget.
En udlænding er ikke bare en udlænding.
Og det er jo også baggrunden for, at regeringen siden valget har ført en stram udlændingepolitik.
Der er strammet op, og sammen med en styrket indsats i EU har det betydet, at vi i dag har det laveste antal asylansøgere i 9 år.
Det er positivt, og regeringen ønsker at fortsætte i samme spor.
Da strømmen mod Europa var på sit højeste, i sensommeren 2015, tog vi imod mange krigsflygtninge, særlig fra Syrien; børn og voksne, som havde et akut behov for beskyttelse, og som søgte mod Danmark for at få det dækket der.
Vi har givet dem husly, men det er et midlertidigt husly.
Krigsflygtninge skal hjem igen, når forholdene tillader det, og derfor skal vi sørge for, at de er klar til at tage hjem, når dagen kommer.
Hvis vi ruster de syriske flygtninge til den opgave ved at lade dem arbejde og uddanne sig, mens de er i Danmark, men med det klare mål – det klare udtalte mål – at de skal hjem igen, når forholdene tillader det, så giver vi dem i mine øjne den bedste hjælp, de kan få.
Og mens de er her, skal vi selvfølgelig sørge for, at de forsørger sig selv, for gør de ikke det, er der jo kun os andre til at gøre det.
Så når de er her, skal de selvfølgelig arbejde.
Til gengæld er det vigtigt, at dette krav om og denne ambition om selvforsørgelse ikke automatisk fører til, at de så ikke kan sendes hjem.
Når man kan vende hjem, skal man vende hjem, og det bør og skal være det klare udgangspunkt, også selv om man opnår en vis tilknytning til Danmark inden da.
Samtidig bidrager vi jo som land med humanitær bistand til de områder, som mange af disse flygtninge er flygtet fra.
Danske soldater har ydet og yder fortsat et væsentligt bidrag i kampen mod ISIL.
Danske nødhjælpsarbejdere gør en kæmpe indsats for at hjælpe lokalt.
Danmark er, efter vores størrelse, blandt de lande i verden, der gør mest i nærområderne, og det skal vi være stolte af.
Det er jo også udtryk for en dansk værdi, og det skaber sammenhæng i vores udlændingepolitik.
Og det fører naturligvis også til, at når vi investerer vores bedste unge og mange skattekroner i at sikre freden, så er det også både legitimt og ordentligt og moralsk helt på sin plads, at vi har det udgangspunkt, at folk, vi har givet midlertidigt husly, vender hjem og bidrager til at genopbygge deres land, når situationen er til det.
Det er jo den balance, der er i tingene.
Det er en udlændingepolitik, som er stram, men overholder konventionerne.
For alternativet til konventionerne, alternativet til internationalt aftalte spilleregler er jo, at den største og den stærkeste bestemmer, og det er et alternativ, som ikke er af interesse for et lille land som Danmark.
Så midlertidigt ophold skal være midlertidigt.
Til gengæld skal de mennesker, som har varigt ophold i Danmark, integreres ordentligt.
De skal tage Danmark til sig.
Og det gør de fleste da heldigvis også.
Danmark har tusindvis af ansvarsfulde og dygtige udlændinge, som hver dag står op, går på arbejde og bidrager til fællesskabet, og det skal vi være rigtig glade for.
Men som jeg sagde i min nytårstale, er det jo, når solen skinner, at skyggerne også står skarpt frem.
Og der er huller i danmarkskortet, der er skygger.
Der er byområder og boligområder, hvor alt for mange mennesker med samme problemer er klumpet sammen; hvor man vender ryggen til fællesskabet; hvor man opbygger en modkultur; hvor man udvikler alternative retssystemer; hvor man ikke har respekt for danske myndigheder og danske autoriteter – det bekymrer mig dybt – og hvor man i virkeligheden, for at sige det ligeud, misbruger vores frihedsrettigheder i kampen for at undergrave friheden i vores samfund.
Jeg ønsker et fundamentalt opgør med den tilgang.
Jeg ønsker, at vi ligesom på udlændingeområdet også på integrationsområdet sætter mere målrettet ind dér, hvor problemerne er størst.
Det er derfor, regeringen har bebudet, at vi inden for få uger kommer med et udspil til et opgør med parallelsamfund med det mål, at flere ghettobebyggelser skal afvikles, og med den ambition, at beboerne skal spredes og genhuses i nye områder.
Nogle af børnene skal tidligere i daginstitution, og vi skal straffe de forældre, der via genopdragelsesrejser vil forhindre deres børn i at blive danske.
Det skal stoppes – punktum.
Som sagt vil regeringen inden længe præsentere et udspil, som tager et målrettet og konsekvent opgør med parallelsamfund.
For hvis vi ikke sætter målrettet og effektivt ind over for tilstrømningen, som er kommet under kontrol, og som skal forblive under kontrol, og med den ambition, at midlertidigt er midlertidigt, og hvis vi ikke tager et opgør med modkulturen, så risikerer vi at miste den brede folkelige opbakning til, at Danmark skal være et åbent land for dem, der kan og vil.
Det er så at sige den anden grøft, at vi stirrer os så blinde på problemerne, at vi lukker af for mulighederne.
Den grøft må vi ikke falde i, for Danmarks fremgang er helt afhængig af, at vi også i fremtiden kan tiltrække dygtige medarbejdere udefra.
Derfor vil jeg også gerne benytte lejligheden her, som jeg har gjort det før, til at udtrykke en ærgrelse over, at et flertal uden om regeringen har gjort det sværere at tiltrække dygtig arbejdskraft ved at hæve grænsen i beløbsordningen fra 375.000 kr., så den i år er næsten 420.000 kr. – og ikke bare det, for man har også gjort systemet mere bureaukratisk.
For mig at se er det ikke bare en uheldig omkostning, at vi er endt i en situation, hvor en udenlandsk gæsteprofessor får en bøde på mange tusinde kroner for at holde et oplæg fra Folketingets Skatteudvalg.
For mig at se er det et tegn på, at vi har nogle forældede regler, som ikke matcher et globalt arbejdsmarked for højt kvalificeret arbejdskraft, og bliver vi ved med det, ender vi med at undergrave vores egen fremgang.
Derfor vil regeringen f.eks. gøre mulighederne for, at udenlandske arbejdstagere kan påtage sig bibeskæftigelse og frivilligt arbejde, mere fleksible.
For vi må kunne have en ambition om at føre en udlændingepolitik, som ikke er enøjet, hvor vi altså ikke kun stirrer os blinde på problemerne eller på mulighederne, men holder begge øjnene åbne.
Vi skal lukke af for dem, som vi har svært ved at integrere, men holde os åbne og tiltrække dem, som vi har hårdt brug for, nemlig dem, som beriger Danmark.
Danmark er Danmark, og sådan skal det også være i fremtiden.
Vi skal stå helt fast på vores grundlæggende værdier og traditioner, men vi skal ikke bremse udviklingen.
Vi skal kunne genkende Danmark i fremtiden, men vi skal ikke ønske os tilbage til fortiden.
Vi skal være en stærk enhed, som skal være indrettet på en måde, hvor alle ikke skal være ens.
Og for mig handler værdier og integration jo ikke om hudfarve eller tro; det handler om at vælge Danmark til.
Og for nu at afbøde misforståelser er jeg jo heller ikke blind for, at religion selvfølgelig spiller en rolle dér, hvor integrationen mislykkes, men det kan man altså ikke bare vende om og så sige, at religion pr. definition er uforenelig med integration.
Det handler ikke om hudfarve eller tro; det handler om at vælge Danmark til.
Og det gør man ikke iklædt burka; det gør man ikke fra bagsædet af en politibil; og det gør man ikke, hvis man insisterer på kun at dyrke egne traditioner bragt med hjemmefra.
Det gør man ved at tage vores værdier, vores normer og vores fællesskab til sig – så at sige hele pakken.
Det er ønsket, hensigten og viljen, som gør hele forskellen.
Med det ser jeg også frem til dagens debat.
Endnu en gang tak til Dansk Folkeparti for at rejse den.
Det er en vigtig debat, og jeg glæder mig til både at lytte til den og deltage i den.