Finn Sørensen (EL), 2019-02-07:
Som den opmærksomme tv-kigger og også kollegaerne i salen har noteret allerede, er Enhedslisten positiv over for det her forslag.
Så længe vi har et system med fradragsmuligheder for medlemskab af fagforeninger, vil vi selvfølgelig støtte det – og jeg skal lige tilføje, at det jo også gælder arbejdsgiverorganisationer.
Så skal jeg lige sige, at så kigger vi selvfølgelig på, om et forslag er noget, der forbedrer det system, vi har, eller om det er noget, der gør det dårligere.
Og det her forslag er da bestemt noget, der forbedrer systemet, fordi det fremmer den type fagforeninger – hvis jeg nu skal være høflig og formulere det på den måde – som gør det arbejde, som rigtige fagforeninger skal gøre, nemlig at tegne overenskomster og organisere medlemmerne.
Uden sådanne fagforeninger havde vi ikke opnået de velfærdsforbedringer, vi trods alt har opnået i det her samfund gennem flere generationer, og som mine forældre og deres forældre har kæmpet for – det er bare helt sikkert.
Vi havde heller ikke opnået de demokratiske landvindinger, som den arbejdende befolkning har opnået i det her samfund, uden den organiserede fagbevægelse.
Den organiserede fagbevægelse er jo på mange måder et fundament for vores demokrati og for vores velfærd.
Jeg kan altså ikke se noget galt i, at man – det kan vi lige så godt sige, som det er – belønner medlemskab af den type fagforeninger.
Det synes jeg faktisk er fair, for hvad er det for nogle opgaver, den organiserede fagbevægelse løser?
De sørger for en arbejdsmiljøindsats, som forsvarer medlemmernes arbejdsvilkår på et stadig mere brutalt arbejdsmarked.
Så bliver det fremført, at det her skulle være et indgreb i foreningsfriheden.
Det har ordføreren, der sagde det, så måttet bekræfte at man ikke kan påvise det er, for der sker ikke nogen begrænsninger i, hvilke fagforeninger en lønmodtager kan melde sig ind i.
Er der tale om forskelsbehandling?
Det kan man selvfølgelig argumentere for, men hvis der er det – og det mener jeg egentlig ikke der er – så er det jo en forskelsbehandling, der bygger på nogle helt klare, objektive kriterier, som en hvilken som helst organisation, der gerne vil kalde sig fagforening og leve op til det at være en fagforening, kan komme til at opfylde.
Altså, det er jo nogle fuldstændig klare, objektive kriterier.
Så jeg synes ikke, det kan være så svært at støtte et sådant forslag, hvis man ellers vil støtte det, der har været fundamentet for det danske samfund igennem flere generationer.
Til sidst vil jeg komme med en lille, forsigtig advarsel – jeg tror ikke, den er møntet på hr. Karsten Hønge, men måske kan man støde på den rundtom i diskussioner i fagforeningerne, og det er en eller anden opfattelse af, at nu skal staten komme og hjælpe os med at løse en opgave, vi ikke selv kan løse, altså i forhold til at organisere medlemmer og fastholde medlemmer.
Det skal man måske advare imod, for jeg tror, at selv de bedste fradragsmuligheder ikke vil kunne løse det problem.
Hvis man har et problem i sin fagforening med at fastholde medlemmerne, skal man jo spørge sig selv: Gør vi det rigtigt, og gør vi det nu godt nok?
Så det fritager jo ikke fagforeningerne for at forholde sig til en kritik fra medlemmerne eller hele tiden overveje, hvordan de kan gøre det bedre.
Og det er da også mit indtryk, at det er en diskussion, der kører bredt i den danske organiserede del af fagbevægelsen.
Men synspunktet findes jo rundtom, altså at man ligesom giver op og siger, at så skal staten løse opgaven.
Det er ikke det, som det her går ud på.
Det går ud på at målrette fradraget for fagforeningskontingentet, så man egentlig fastholder det, der alle dage har været sigtet med det.