Per Larsen (KF), 2025-02-21:
Tak for det, formand.
Jeg er lidt udfordret på min stemme, men jeg håber, det går.
Spørgsmålet om abort er både etisk, og det er vigtigt, men det er også svært, og vi behandler jo i dag tre lovforslag, nemlig L 126, L 127 og L 128, som bygger på tre forskellige aftaler, og jeg vil gerne rose sundhedsministeren for at have lavet en grundig proces, hvor vi jo faktisk i mange møder fik det samme vidensgrundlag i forhold til det, vi skulle beslutte, og det synes jeg var en fornøjelse.
Lovforslaget L 126 handler jo om at ændre abortgrænsen, som flyttes fra udgangen af den 12. graviditetsuge til udgangen af den 18. graviditetsuge, og lovforslaget L 127 handler jo om spørgsmålet om 15-17-årige mulighed for abort uden forældrenes samtykke, og endelig er der L 128, som handler om en ændring af abortsamrådene.
For at starte med ugegrænsen, som flyttes med 6 uger fra uge 12 til uge 18, så er det jo vigtigt at påpege, at der er stor forskel på at få foretaget en provokeret abort til og med uge 12 sammenlignet med uge 18, og vi i Det Konservative Folkeparti finder, at det er en voldsomt spring at øge ugetallet med 6 uger.
I dag foretages en abort i uge 12 som en kirurgisk abort med en såkaldt udskrabning af fosteret og moderkagen, hvilket foregår under bedøvelse, mens en abort i uge 13 eller senere foretages som en medicinsk abort, hvor man igangsætter en fødsel af fosteret.
Det fortæller jordemoder Mette Kiel Smed fra Rigshospitalet til DR.
»Kvinden skal vide, at hun føder et lille foster efter uge 12. Det skal alle være med på og hjælpe hende med at komme videre med«.
»Så føder man jo noget, som helt tydeligt ligner et menneske, men som selvfølgelig ikke er levedygtigt og slet ikke færdigudviklet«.
Det siger Mette Kiel Smed til DR, og hun siger også. »Men i uge 18 kan man tydeligt se ansigtstræk, arme, ben, fingre og ører«.
Hvis man slår op på Sundhed.dk, skriver de om uge 18: Fosteret vejer omkring 230 g, og det er omkring 18 cm langt.
Nogle vil kunne mærke fosteret bevæge sig i maven på dette tidspunkt.
Vi Konservative kan ud fra en samlet vurdering ikke stemme for at gå så langt som til udgangen af uge 18.
Vi lever også i en tid, hvor man bliver bedre og bedre til at diagnosticere med blodprøver frem for med biopsier, som tilsiger, at man tidligere kan finde eventuelle defekter, og det giver forældrene bedre mulighed for en tidlig abort.
Men vi skal jo være bedre til at hjælpe de kvinder, som overvejer eller beslutter at få foretaget en provokeret abort.
I bogen »Abortfortællinger – 50 historier om den frie abort« af Laura Kristensen fortæller en række kvinder om deres historier med abort, og jeg vil lige citere et par stykker af dem.
Sygeplejeeleven Julie beretter: »»Det var godt, Julie, så er det klaret,« sagde min far, mens vi kørte hjem i bilen.
Hans stemme var rolig og afslappet.
»Ja,« svarede jeg bare.
Jeg følte mig tom, og indeni var jeg knust.
Jeg var ikke ked af, at fostret var fjernet, men jeg følte en tristhed, som jeg ikke kunne forklare.
Tiden efter min abort var svær.
I de første mange uger græd jeg mig selv i søvn.
Jeg var fyldt med følelser, som jeg ikke forstod.
10 år efter ser jeg tilbage på min oplevelse med vemod.
Jeg har aldrig været ked af valget om at få foretaget en abort, men jeg føler mig svigtet af systemet.
I årenes løb er jeg faldet ned i dybe huller af tristhed og sorg.
Da jeg startede på min uddannelse som sygeplejerske, gik det for alvor op for mig, hvor dårligt jeg var blevet behandlet.
Jeg kunne ikke forstå, hvorfor jeg ikke blev mødt af mere forståelse og omsorg fra de fagpersoner, som jeg mødte under mit forløb.
Jeg er sikker på, at meget af det, jeg oplevede og gennemgik, kunne være undgået, hvis jeg havde haft nogen at tale med.
Professionelle, der kunne fortælle mig, at de følelser, jeg oplevede, var helt normale, og at jeg ikke var alene om at reagere sådan på at få en ønsket abort«.
En anden kvinde fortæller: »I 2016 fik jeg en provokeret abort.
Jeg var aldrig i tvivl om min beslutning, alligevel fyldte aborten i mine tanker mange år efter og blev en oplevelse, jeg stadig bærer med mig.
Jeg havde svært ved at forklare, hvorfor aborten fyldte«.