Trine Pertou Mach (EL), 2025-10-31:
Denne redegørelse er heldigvis gennemsyret af respekten for behovet for gensidighed og ligeværdighed i rigsfællesskabet mellem Færøerne, Grønland og Danmark.
For Danmark i sig selv er ikke noget arktisk land.
Den del af kongeriget, der ligger i Arktis, er Grønland, og derfor er det godt og logisk, at det nu er en grønlænder, der er kongerigets arktiske ambassadør, og som sidder for bordenden under kongerigets formandskab i Arktisk Råd.
Det ligger fint i forlængelse af kongeriget Danmarks hidtidige strategiske prioriteringer, der netop har haft fokus på, at udviklingen i Arktis skal ske til gavn for regionens indbyggere og prioritere bæredygtig økonomisk udvikling.
Og der er Arktisk Råd jo det primære forum for drøftelse af de anliggender i Arktis, som omhandler miljøbeskyttelse, klima, sundhed, marint samarbejde osv.
På sin vis er det bare lidt svært i redegørelsen at læse, hvordan man mere konkret har arbejdet for at fremme de prioriteringer, altså fremme unges deltagelse og oprindelige folks rettigheder.
Jo, det står der at vi støtter, og det ved jeg også; der er også taget forskellige borgerinddragende initiativer, men hvordan styrker de mange aktiviteter, der er listet i redegørelsen, egentlig mere konkret de dagsordener, som er vores strategiske fokusområder?
Så beskriver redegørelsen også helt korrekt det bekymrende sikkerhedspolitiske pres, som Rusland med sin aggressive og truende adfærd lægger på Arktis og dermed også på rigsfællesskabets interesser i Arktis.
Til gengæld må man sige, at redegørelsen går relativt let hen over den vigtigste faktor, der i de seneste år har skabt opmærksomhed om Grønland og tvunget den danske regering til at indgå en meget tættere dialog med Nuuk end tidligere, og den vigtigste faktor er naturligvis valget af Donald Trump til USA's præsident, som fandt sted i disse dage for 1 år siden.
Siden er meget sket.
I utilslørede vendinger har Donald Trump gjort krav på at overtage Grønland på den ene eller den anden måde, som han siger udtrykkeligt og uden at udelukke at erobre Grønland militært.
Den danske regering har i det seneste års tid med rette været stærkt fokuseret på at holde især det dansk-grønlandske bånd varmt og stærkt, ikke mindst i lyset af de amerikanske påvirkningsforsøg og -tiltag, vi jo ved at der er.
Og det er klogt.
Det er klogt fra grønlandsk og dansk side at lytte til hinandens ønsker og ambitioner, og heldigvis må man sige, at et flertal af grønlænderne og et flertal i Inatsisartut ikke mener, at Grønland vil gå en lykkeligere tid i møde, hvis landet fik samme status som eksempelvis Marshalløerne.
Det er jeg sådan set enig med flertallet af de grønlandske vælgere og politikere i.
Men det, der er pointen her, er jo, at vi ikke bare i den dansk-grønlandske relation, men i hele rigsfællesskabet, har en klar interesse i at styrke samarbejdet og styrke rigsfællesskabet, også i en moderne version, og at vi ikke bøjer os for stormagters pres og dominans, som også i arktisk regi driver kiler ind og underminerer fred og sikkerhed.
Rusland optræder aggressivt og truende, ja, men det gør Trumps USA sandelig også, og det ville have været godt og ærligt, hvis den her redegørelse også havde turdet sætte nogle ord på den problemstilling og på, hvordan man ønsker at imødegå den.
Lad mig bare nævne nogle få af de udfordringer, som der er i kølvandet på Trumps USA.
Det er fravalg af klimapolitik og tilvalg af fossilpolitik.
Det er fravalg af respekt for menneskelige rettigheder og ligeværd.
Det er fravalg af respekt for selvbestemmelse.
Som det hedder i redegørelsen, så er udgangspunktet for kongerigets Arktispolitik en målsætning om lavspænding og samarbejde.
Det har flere også konstateret.
Jeg synes, det er utrolig vigtigt, at der faktisk står det i redegørelsen, og at der ikke står, at det nu er for sent.
Der står, at det stadig væk er omdrejningspunktet.
Til gengæld bliver der så derefter opremset en række militære tiltage, som alt andet lige kan bidrage til at øge spændingen i Arktis.
I Enhedslisten ønsker vi, at befolkningerne i alle dele af rigsfællesskabet skal føle sig trygge i forhold til udefrakommende trusler, hvad enten de kommer fra Kreml eller Det Hvide Hus, og derfor støtter vi langt hen ad vejen de investeringer i flådens skibe til Nordatlanten og forsvaret af Grønland og Færøerne, men det kan ikke stå alene.
Der er også brug for en strategisk prioritering af, hvordan vi sætter gang i bevægelser, som mindsker de sikkerhedspolitiske spændinger også i Arktis, så vi ikke fanges i en blind oprustningsspiral og ikke glemmer det fuldstændig afgørende spor, der skal holde os alle sammen, nemlig diplomatiet og viljen til samarbejde, udveksling og gensidighed, fordi vores sikkerhed altid er betinget af andres sikkerhed.