Jon Stephensen (UFG), 2023-10-05:
Berlingske har i de sidste uger vist, hvor rivende galt det står til med havmiljøet i danske farvande og fjorde.
Det er forfærdelige billeder af en engang frodig havbund fuld af liv, som nu er stendød.
Det er billeder, der sætter sig i både hjerte og hoved.
For hvordan kan det i et land som Danmark gå så galt?
Det er, som om vi bare har lukket øjnene og troet, at alt, der havner i havet, bare forsvinder af sig selv.
Engang var det giftigt spildevand, vi ledte direkte ud.
I dag er det kvælstof, der dræber vores fjorde og efterlader havbunden død og uden fisk.
Vi har lukket øjnene for det, vi for længe har vidst, nemlig at landbrugets udledning af næringsstoffer som kvælstof og fosfor er lige så dræbende for havmiljøet, som spildevand engang var.
Klimakrisen er global, men også lokal og selvforskyldt.
Der er ingen undskyldninger længere.
De danske fjordes fisks og de danske farvandes gispen efter vejret må være det største wakeupcall til, at vi selv må og skal gøre noget nu, ikke bare for verdens skyld, men også for vores egen.
En CO 2 afgift pålagt forureneren er én vej til at nå i mål og puste nyt liv i havene omkring Danmark, men vi kommer også til at kigge ind i en verden med afgifter på en billet, hvis vi flyver, på oksekød og ikke bæredygtigt tøj – på jeans, bøf og benzin – hvis vi for alvor skal omlægge vores livsstil til at være grøn og nå vores klimamål om en 70-procentsreduktion i 2030.
Vi ved nemlig godt, at der er en sammenhæng mellem fiskedød, voldsomme skybrud, storme og vores forbrug, og hvis vi skal ændre vaner mod grønne løsninger, en grøn livsstil og reduktion af klimabelastende fødevarer, virker afgifter.
Den grønne omstilling kommer til at koste for os alle.
Jeg tror også, de fleste danskere er enige i, at det er prisen værd, og at der er en regning, vi har glemt at betale.
Og prisen bliver bare større og større, for hver dag der går, hvor vi ikke gør noget.
Med de bebudede skattelettelser, først og fremmest i bunden, er det muligt at gennemføre klimaafgifter, som den enkelte forbruger har råd til at betale, uden det er mærkbart, og skabe den grønneste omstilling for Danmark, uden vi for alvor mærker den i forhold til den realløn, vi har i dag.
Det virker fornuftigt at bygge bro mellem skattelettelser og grønne afgifter, men det kræver, at alle er med, og at det ikke er dem på samfundets bund med de absolut laveste indkomster, der kommer til at betale prisen for, at Danmark bliver grønt.
For lige nu ser det ud, som om det er de fattigste, der skal betale mest.
Hvad med den enlige mor eller far, der er på overførselsindkomst?
Skal hun eller han hægtes mere af?
De bebudede skattelettelser går nemlig kun til dem, der er i arbejde.
Det skal kunne betale sig at arbejde.
Det er jeg med på, og jeg er med på, at skattelettelser i sig selv – det, at der er en gevinst – kan være en tilskyndelse til, at nogle kommer i job, men der vil stadig være en stor gruppe uden for arbejdsmarkedet, som også har børn, der skal have mad på bordet og tøj på kroppen, som også har børnefødselsdage, og som bliver voldsomt meget mere ramt af grønne afgifter.
Klimaudfordringer kan løses, men det skal ske på en måde, som ikke øger uligheden, har statsministeren sagt.
Jeg er helt og fuldstændig enig med statsministeren.
Det må ikke være de fattigste danskere, der betaler den højeste pris.
En grøn omstilling, der får uligheden til at vokse, er både usolidarisk, farlig og helt unødvendig med det overskud, der er på statens økonomi lige nu.
Brug de skattelettelser, der er i spil for 2025, til samtidig at sætte turbo på og sparke gang i den enkelte danskers andel i og ansvar for den grønne omstilling.
Jeg appellerer til, at den øvrige regering lytter til statsministerens ord om, at sociale balancer skal være intakte, og derfor sørger for, at alle har råd til at betale prisen for den grønne omstilling, også dem, der ikke er i arbejde.