Trine Pertou Mach (EL), 2024-05-16:
Tak for det.
Jeg vil tillade mig at overbringe en hilsen fra Alternativet, som desværre ikke havde mulighed for at være med i debatten her i dag.
Først og fremmest tusind tak for redegørelsen.
Da vi stod her sidste år og debatterede den, talte vi om alle de ting, der manglede i den, og at den ikke var dækkende.
Det bliver nok lidt den slags, vi også kommer til at gøre i dag, men det betyder jo ikke, at den ikke faktisk har forbedret sig, synes jeg i hvert fald og set med mine briller, i forhold til egentlig at dække den måde, som Danmark giver sin udviklingsbistand på.
Så må man jo også sige, at med alt det, vi rent faktisk gør, er det svært at lave en redegørelse, der også skal være læsbar for folk uden for det her lokale, hvis den så ovenikøbet også skal rumme det hele.
Jeg vil gerne starte med at rose og sige tak for redegørelsen.
Jeg synes, den fungerer godt som et vindue ind til det, vi gør.
Der er masser af ting, man kan grave ned i, og det må man håbe at folk, der er interesseret i, hvordan vi bidrager til at gøre hverdagen lidt bedre, så vil gøre efterfølgende.
Det står meget tydeligt i redegørelsen, hvordan det også betyder noget for vores udviklingspolitik.
Det synes jeg entydigt er positivt.
Det er tydeligt, at Danmark står stærkt på den internationale scene i kraft af det, som ministeren kan, og i kraft af det, som Danmark kan, og det giver jo nogle kolossalt gode muligheder, både i forhold til udviklingspolitikken, men jo i virkeligheden også i forhold til den internationale scene, som EU ikke mindst bliver en aktør i, og hvor Danmark skal markere sig, i forhold til hvordan EU også skal arbejde for en mere solidarisk fordeling af verdens ressourcer.
Det være sig økonomiske, politiske og demokratiske ressourcer.
Det kan også betyde noget for vores evne til som land at bidrage til at styrke samarbejdet og skabe en højere grad af tillid fra det, vi med et dårligt udtryk kalder det globale syd, til vores del af verden, som jo notorisk har siddet på den største indflydelse i alle tænkelige sammenhænge.
Så det håber jeg det også kan blive brugt til, og det vil jeg bare appellere til her indledningsvis.
Men det er godt at se, at det står som en systematisk ramme omkring den måde, som redegørelsen er skruet sammen på.
Der er sagt mange ting, så nu vælger jeg nogle ting ud.
Jeg vil også gerne komme med en ros for, at vi fra dansk side har insisteret på at forblive i lande, hvor regimer gør nogle ting, vi ikke bryder os om.
Vi har valgt at finde andre veje til at samarbejde med civilsamfundet steder, hvor vi i virkeligheden finder regeringens politik illegitim eller det autoritative regimes tilgang til minoriteter, eksempelvis lgbt, illegitim, men hvor vi så alligevel bestræber os på at være der og være klar til også at løbe en risiko og i virkeligheden finde andre veje for den måde, vi bruger vores udviklingsbistand på.
Uganda er et utrolig godt eksempel på et sted, hvor vi har diskuteret meget, hvordan man egentlig gør noget i en svær kontekst – hvor man synes, man har noget at tilbyde, men hvor det kan være svært.
Jeg synes, det er utrolig godt, at vi insisterer på den risikovillighed og også det fokus på det lange seje træk, også steder, hvor udviklingen går i en retning, som vi egentlig ikke havde ønsket.
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at vi i Enhedslisten ikke mener, at det er et mål, men at det er en bund.
Vi mener faktisk, at målet skal være 1 pct., og også, at den ene procent af bni så ikke skal rumme de midler, vi naturligvis skal give til Ukraine, og at den heller ikke skal rumme de midler, vi skal bruge på klimafinansiering, men at de midler i virkeligheden burde være additionelle og ligge uden for den beregning, som vi laver.
Jeg ved, at vi må, men jeg ville ønske, at vi gjorde det på en anden måde.
Så vil jeg gå til opmærksomhedspunkterne.
Der er det her med ligeværdige partnerskaber og det med gerne at ville være brobyggere og kunne noget ude i verden i lyset af de geopolitiske spændinger og udviklinger.
Jeg har sagt det her før: Jeg synes, det er utrolig vigtigt, at vi fra dansk side ikke kun melder os ind med ligeværdige partnerskaber, fordi vi ikke ønsker, at andre skal være til stede i Afrika, eller fordi vi betragter Afrika gennem en sikkerhedsprisme, altså fordi vi er bange for, hvem der ellers får indflydelse, eller at folk emigrerer.
Nej, vi skal være der, fordi vi mener, at principperne for ligeværd, lige rettigheder, omfordeling af ressourcerne og indflydelse er noget af det, der skal være omdrejningspunktet for vores tilstedeværelse, og fordi vi faktisk mener, vi har noget at byde ind med.
Når jeg siger det, er det, fordi det er rigtig vigtigt, når vi har de her diskussioner om, hvem det egentlig er, vi er partnere med, og når vi taler de ligeværdige partnerskaber.
Der er unge, der arbejder for fred, der er unge, der arbejder for at få større indflydelse, og der er unge, der arbejder for at udvide demokratiet.
Der er organisationer, der arbejder for rettigheder for religiøse eller andre minoriteter.
Så det er helt afgørende, når vi taler ligeværdige partnerskaber, at partneren ikke alene er regimet, men også den befolkning, der er nede bagved.
Det er trods alt den måde, man bliver mest troværdig på, altså hvis man står ved det, der er ens grundkompas.
Det står ikke helt så tydeligt i redegørelsen, og det her er bare en appel til, ikke nødvendigvis at det står der næste år, men at det i hvert fald bliver en tydelig del af den måde, vi arbejder på.