Jakob Sølvhøj (EL), 2018-01-09:
Vi har med beslutningsforslaget fra Enhedslistens side ønsket at tage hul på en diskussion om et første forslag til en mere rimelig og solidarisk dækning af de udgifter, som kommunerne har på handicapområdet.
Vi mener, som det også fremgår af bemærkningerne, og som jeg kan høre flere ordførere er enige i, at den måde, som økonomistyringen foregår på i dag, giver en betydelig risiko for, at fordelingen af udgifterne på handicapområdet er for tilfældig, og at fordelingen kommunerne imellem dermed meget nemt bliver urimelig.
De støttemuligheder, der stilles til rådighed for borgerne, gør jo, at det her område er noget særligt, fordi omkostningerne er så store, som de nu engang er.
Det er klart, at det økonomiske pres på kommunerne jo på alle områder giver problemer.
Man kan på skoleområdet, på det almindelige daginstitutionsområde, på alle mulige områder, sige, at der kan være en tilbøjelighed til, at det økonomiske pres påvirker sagligheden og fagligheden i de beslutninger, der træffes.
Men netop fordi der her er så kæmpestore udgifter i den enkelte sag, er vi altså bekymret for, at økonomitænkningen så vil slå særlig stærkt igennem på handicapområdet.
Der er allerede nævnt eksempler fra andre ordføreres side, men jeg vil også her sige, at vi har set problemer med hjemtagninger af borgere til kommunale tilbud, hvor man må tænke, at de først og fremmest har udmærket sig ved at være billigere end de tilbud, borgerne var i i forvejen.
Vi har set, hvordan det har resulteret i en betydelig og meget bekymrende afspecialisering af området, og vi har ikke mindst set, hvordan kommunernes sagsbehandling i helt uacceptabel grad har været præget af fejl og mangler.
Det er en erkendelse, som jeg også er helt opmærksom på regeringen har, i og med at socialministeren jo har etableret danmarkskortet, der viser oversigten over fejl og mangler i klagesager på Socialområdet.
Jeg tror, vi skal være opmærksomme på, at vi har et ganske særligt problem, og det er, at på det her område er der rigtig mange borgere, som ikke selv er i stand til at klage, eller som ikke har pårørende, der er i stand til at hjælpe dem med at klage.
Vi ser det meget tydeligt med den undersøgelse, som vi også nævner i lovbemærkningerne i forhold til borgere med sjældne diagnoser, erhvervet hjerneskade, at der ligger i praksisundersøgelsen, at den ikke tog afsæt i klagesager, men tog sager ind, som der netop ikke var klaget over, men ikke desto mindre var der i de her sager fejl og mangler i 40 pct. af sagerne, altså sager, som borgerne faktisk ikke havde klaget over.
For mig at se
viser det omfanget af problemet.
Jeg vil godt sige, at vi i Enhedslisten med det her forslag ikke mener, at vi har fundet et columbusæg, der løser alle problemer, og det håber jeg også er fremgået af bemærkningerne, for ellers skal det gøres meget tydeligt her.
Det er ikke sådan, at vi løser problemet med urimelig hjemtagning, afspecialisering og de mange fejl »bare« ved at gøre det her.
Jeg tror, der er brug for en række forskellige initiativer.
Nogle af dem er jo taget i forbindelse med revision af voksenbestemmelserne i serviceloven, hvor man jo indførte en meget fornuftig varslingsordning, der kunne være med til at dæmme op for det her problem. Så det har ikke været et forsøg på at sige, at her har vi så det, der løser problemet, men omvendt må jeg sige, at bare at henvise til en generel regulering af udligningsordningen synes jeg ikke er rigtigt.
Det er ikke, at jeg ikke forstår synspunktet, men her har vi altså en stor gruppe borgere, der døjer med en helt skæv måde at fordele pengene på, og det bør vi finde løsninger på, også selv om der ikke kan findes løsninger på hele det store samlede udligningsområde.
Til sidst vil jeg endnu en gang sige tak for de mange imødekommende bemærkninger.
Vi er meget indstillet på at drøfte beløbsgrænsernes størrelse, og vi er meget indstillet på at drøfte finansiering, men det vigtigste for os er, at der bliver taget hul på det her problem, for der er altså mennesker med handicap ude i kommunerne, som ikke får de tilbud, som de har behov for, fordi økonomitænkningen overruler den faglige og saglige tænkning, som foregår i meget af den kommunale sagsbehandling, og det duer simpelt hen ikke.