Karina Adsbøl (DD), 2026-01-20:
Tak for det, formand.
Nu må jeg lige få læsebrillerne på her.
I dag står vi over for en vigtig og nødvendig debat om retfærdighed, retssikkerhed og anerkendelse af de sår, mange børn har båret med sig gennem årene.
Mange af disse børn er i dag voksne, og mange oplever fortsat, at deres sager er juridisk lukket, ikke fordi svigtet ikke fandt sted, men fordi tiden er gået.
Det kan vi bl.a. også læse om i Information i dag, hvor der jo er faldet en afgørelse, hvor retten nåede frem til, at otte sagsøgeres sager er forældet.
Der er således ikke fundet skriftlig dokumentation i arkiverne, der støtter deres påstande.
Det er måske ikke så mærkeligt, for de otte har jo været anbragt på private børnehjem, der ikke har været omfattet af arkivloven.
Det er jo netop derfor, at det her er så vigtigt at få debatteret i dag, netop om det her forslag.
For forslaget er ikke blot en teknisk justering af lovgivningen.
Det er en klar opfordring til at sikre, at ofre for myndighedssvigt, omsorgssvigt og fejlanbringelser får den behandling og anerkendelse, de fortjener, også selv om sagerne i dag er forældet, men også fremadrettet, da mange børn i dag fortsat bliver fejlanbragt og udsat for mange ting, som de ikke skal være udsat for.
Vi har været vidne til, at sårbare unge er anbragt ved dybt kriminelle.
Men det her forslag er også inspireret af den gode dialog, vi er mange, der har haft med tidligere anbragte og deres pårørende, herunder De Anbragtes Alliance.
Derudover har pressen og dokumentarfilm gennem årene afdækket en lang række sager, hvor alvorlige myndighedssvigt er blevet dokumenteret, men hvor juridisk ansvar i mange tilfælde ikke har kunnet gøres gældende på grund af forældelse, bl.a. om godhavnsdrengene, de brændte børn, Nexusbørnene og mange, mange flere.
Fælles for mange af disse sager er, at børnene først i voksenlivet har haft mulighed eller psykisk overskud til at stå frem, men på dette tidspunkt er sagerne ofte forældet.
En undskyldning uden handling er ikke nok.
For hvad er en undskyldning egentlig værd, hvis den ikke efterfølges af handling.
Vi har tidligere set statslige undskyldninger i sager som dem om godhavnsdrengene og åndssvageforsorgen og spiralsagen, og selv om disse undskyldninger har haft stor symbolsk betydning, har mange ofre fortsat oplevet, at deres mulighed for retslig prøvelse og erstatning har været begrænset eller helt afskåret.
For mange tidligere anbragte børn betyder de nuværende forældelsesregler, at alvorlige overgreb og svigt aldrig bliver prøvet ved domstolene.
Manglende dokumentation, lukkede arkiver og udløbne frister efterlader ofrene uden reelle handlemuligheder.
Der er samtidig grund til bekymring for, at antallet af sådanne sager kan stige i fremtiden, bl.a. i lyset af barnets lov, hvor der lægges op til flere tvangsanbringelser og tvangsbortadoptioner.
Det er en skamplet på vores retssamfund, når lovgivning utilsigtet beskytter systemet frem for barnet.
En revision af forældelsesloven bør gå hånd i hånd med en gennemgang af arkivloven, da adgang til dokumentation ofte er afgørende for, om tidligere anbragte overhovedet kan føre deres sag.
Arkivloven kan begrænse både børn og pårørendes adgang til dokumenter opbevaret hos private institutioner, som det også er blevet nævnt i dag.
Så det her forslag handler om mere end lovteknik.
Det handler om ansvar, anerkendelse og retfærdighed.
Som samfund skylder vi tidligere og nuværende anbragte børn og unge, at deres historie ikke forsvinder i arkiver, forældelsesfrister og juridiske blindgyder.
Vi skal sikre, at der også i fremtiden findes en vej til anerkendelse, også når tiden er gået og dokumentationen er mangelfuld.
Tak for ordet.