Sascha Faxe (ALT), 2025-12-05:
Jeg vil starte med at sige, at der jo som sådan ikke, som jeg hørte det, er nogen uenighed i salen om situationen i Ukraine.
Der er ikke nogen uenighed om, at vi skal støtte, og der er ikke nogen uenighed om, at Rusland er aggressor.
Så det er bare lige for at afmontere den til at starte med.
Så vil jeg sige, at for mig at se handler forsvarspolitik om at skabe fred og om at skabe tryghed.
Det handler om liv.
Det handler om at bevare liv.
Det handler om at fremme liv.
Og det er også fokus i folkeretten.
Når vi laver aftaler inden for folkeretten, gør vi det, når vi er enige, og når vi er gode venner.
Man skal smede, mens jernet er koldt, ligesom når man har børn: Man kan ikke opdrage et barn, der er vanvittig hysterisk og ked af det; man skal vente, til der er ro på.
Det er en virkelig god måde at lave international politik på.
Men når det så bliver hedt, er det dér, vores aftaler står deres prøve, og det er det, der sker nu.
Vi er egentlig til global eksamen i, hvordan vi agerer med hinanden.
Folkeretten har et enormt fokus på at beskytte liv.
Det har et fokus på at holde civile ude af konflikter og at sikre, at soldater ikke får en unødigt grusom behandling.
Det ser ud på mange forskellige måder i forskellige konventioner.
For os i Alternativet er der ikke nogen tvivl om, at vi står helt fast på at bevare, men også at videreudvikle en regelbaseret verdensorden.
Vi skal ikke have færre konventioner.
Vi skal hellere samarbejde om at få flere lande med og implementere dem i vores love.
De to konventioner, forslaget fra den nationalkonservative fløj handler om, er målrettet nogle voldsomme, lemlæstende våben.
Målet er ikke at slå ihjel.
De her miner og bomber har fokus på at lemlæste bedst muligt.
Det giver nogle komplet invaliderende skader.
Men det er jo afrevne lemmer – det tror jeg de fleste kan forestille sig.
Det er penetrering af våbendele, altså splinter.
Det er overtryk, der ødelægger indre ting i mennesket.
Det er forbrændinger.
Det er livslang invalidering.
Det er psykiske, kognitive og sociale skader, som både er der med det samme, men som også kommer ind i et samfund fremefter.
Børn under 7 år har f.eks. dobbelt så stor risiko for livstruende hovedtraumer, end voksne har.
Jeg er enig i, at vi skal lære af erfaringerne.
Et af de bedste lande at kigge på i forhold til de her erfaringer er Angola.
De har et relativt stort areal.
Det taler vi også om, når vi taler Ukraine og Rusland.
Det er også et ret stort areal, vi taler om, og hvis vi også inddrager vores allierede i de baltiske lande, når vi cirka derop.
Jeg er godt klar over, Angola er dobbelt så stort arealmæssigt som Ukraine, men hvis vi breder det ud til de andre, giver det også mening.
I Angola havde man en borgerkrig fra 1961 til 2002, og der var det her et meget yndet våben på forskellig vis.
Det var egentlig også en situation, der medførte den ene af de konventioner, vi står og taler om i dag, nemlig Ottawa.
Den nu hedengangne prinsesse Diana tog til Angola i januar 1997 – husker jeg det som – og der var nogle spektakulære billeder af, at hun går igennem et minefelt.
Det satte det på dagsordenen.
Ottawakonventionen kom først i december, efter Diana var død, men det havde en effekt.
Lige nu er der et møde i Genève mellem parterne inden for Ottawakonventionen, og der svarer den udsendte fra Angola, hvad hans anbefaling til Danmark ville være, og det er altså skrevet med blokbogstaver: Træd ikke tilbage fra den her konvention.
Det vil ikke sikre jeres sikkerhed, og der vil være vanvittige konsekvenser.
De konsekvenser har vi allerede talt om.
De er både i krigen, men de bliver der længe, længe efter.
De arbejder stadig i Angola.
Syrien er kun lige gået i gang.
Det er for at sikre genopbygning og udvikling af et land.
Vi skal støtte Ukraine, ikke give deres børn og fremtidens ukrainske og russiske børn, når vi har fred, ustabilitet, fare, handicap og smadrede familier.
Vi skal ikke lade et langvarigt skyggeangreb fra fortiden gøre skade på både de nuværende og fremtidens civile.
Vi kan ikke støtte forslaget.