Nick Hækkerup (S), 2016-10-26:
Den indledende beskrivelse af situationen, som både Naser Khader og udenrigsministeren kom med, er jo fuldstændig korrekt.
Det, som står tilbage, er selvfølgelig det spørgsmål, som Naser Khader også rejser: Hvorfor – og som Naser Khader formulerede det – gør vi intet?
Jeg er ikke helt enig i, at det er det, der er situationen, men jeg tror, at hvis man skal forstå det, bliver man nødt til at kigge lidt på, hvor de forskellige aktører står.
Den første og mest oplagte aktør er selvfølgelig Assad eller det syriske regime.
Når Aleppo er så uhyre vigtig, er det, fordi Assad, hvis han får kontrollen over Aleppo, så endegyldigt kontrollerer, hvad man vel må kalde den største levedygtige del af landet, altså økonomien, de vigtigste befolkningscentre og infrastrukturen.
Og han har en forhandlingsposition, som vil være uhyre gunstig, når en fremtidig fredsaftale skal forhandles på plads under en eller anden form.
Den anden vigtige aktør er en, som har været nævnt et par gange i dag, nemlig Rusland.
Ruslands mål er, eller måske snarere var, at sikre flyog flådebaser i Mellemøsten og i Middelhavet.
Jeg tror, at det mål i virkeligheden er ændret lidt til, at den russiske tilstedeværelse i Syrien nu er blevet et instrument til at sikre Ruslands position på den internationale scene, altså at det her er Ruslands vej – en af vejene – tilbage til igen at være en stormagt.
Og Aleppo bliver i virkeligheden illustrationen af Ruslands position på den globale magtarena.
Den tredje vigtige aktør, som er uundgåelig her, er selvfølgelig USA.
USA er vel i den position, at de som det eneste land er i stand til at vinde en hvilken som helst krig et hvilket som helst sted i verden.
Men jeg tror også, man må sige, at Afghanistan og Irak har vist USA's begrænsninger eller manglende evne til efterfølgende at vinde freden, og at vi derfor i øjeblikket sidder med en amerikansk præsident, som er nået til den konklusion, at for så vidt angår Syrien, er der ikke tilstrækkelig vigtige nationale amerikanske interesser truet til, at de vil gøre noget ud over det, som de gør i øjeblikket.
Og så må man vel helt oprigtigt sige, at vi lige nu befinder os i en situation, hvor USA det næste halve års tid er handlingslammet på grund af præsidentvalget og præsidentskiftet.
Det, der selvfølgelig er så beklageligt, og som er grunden til den her diskussion, er, at det strider mod alle de ønsker, vi har: ønsket om retfærdighed, ønsket om universelle menneskerettigheder.
Det er ikke til at bære, at Assads uindskrænkede kynisme og Putins ligegyldighed over for mennesker skal blive sejrherrer i den her krig.
Og derfor leder vi selvfølgelig efter andre løsninger.
Jeg vil gerne sige til forslaget om en flyveforbudszone: Hvis man etablerer en flyveforbudszone, som russerne utvivlsomt ikke vil gå med til, hverken i FN's Sikkerhedsråd eller andre steder, så skal man være villig til at beskytte zonen og om nødvendigt skyde russiske fly ned, skyde syriske fly ned eller uskadeliggøre russiske fly og russiske flådebaser.
Den konklusion er der kun et land der kan drage, hvis de vil; det er USA.
Og de er tilsyneladende under ingen omstændigheder klar til at træde i retning af et flyveforbud, som ville betyde, at man jo skulle slå igen.
Man må vel også sige med den analyse, som jeg lagde for dagen før, af Rusland som aktør, at Rusland slet ikke vil være villig til at give sig i den situation, og det betyder, at vi i virkeligheden står tilbage med nogle relativt impotente svar.
Vi skal selvfølgelig støtte CIJA, vi skal støtte den humanitære hjælp osv., men sandheden er ...