Roger Courage Matthisen (ALT), 2018-03-23:
Mange tak, fru formand.
Jeg vil gerne starte med at rose de elementer, som vi ser som positive.
Først og fremmest er det positivt, at redegørelsen rummer en anerkendelse af en lang række problematikker på ligestillingsområdet i Danmark, som vi har en politisk forpligtigelse til at handle på, og jeg var glad for at læse, at det anerkendes, at mange af de problemer knytter an til normer og traditioner og identitetsforståelse.
For det betyder, at man kan hjælpe og forsøge at løse problemerne med uligestillingen i samfundet, på arbejdsmarkedet, på uddannelsesområdet og i familien.
Og når vi gør det, skal vi være særlig opmærksomme på, at det netop er normer og virkelighedsopfattelser, som præger de her dynamikker.
Og vi skal også vende blikket mod os selv her i Folketinget, hvad angår en inkluderende debat – som jeg nogle gange synes er fraværende – der fordrer ligeværdighed frem for marginalisering eller fremmedgørelse.
Men det handler også om at forstå rammerne for, hvordan Folketinget skal understøtte udviklingen med øget ligestilling.
Oplysning og en åben debat er helt nødvendigt, men jeg mener godt, at vi kan være mere progressive.
Jeg tror godt, at vi kan sige, at Danmark er nået langt.
Men vi er også langt fra vores mål.
Der er lang vej endnu.
Derfor savner vi i redegørelsen nogle lidt mere handlingsorienterede og aktive målsætninger for, hvad det så er, man kan gøre bedre for at løse de nævnte problemstillinger i redegørelsen.
Når redegørelsen taler om ligestilling i Danmark oplever jeg, at der er et meget stort fokus på den enkelte, og jeg mener, at problemstillingerne primært finder sted i krydsfeltet mellem individ og struktur.
Vores demokratiske samtale og muligheder for en progressiv lovgivning er et stærkt værktøj på vejen frem til den ligestilling, vi alle ønsker.
Og jeg synes, vi skal blive langt bedre til at bruge det værktøj.
I den forbindelse håber jeg på, at ministeren og de andre partier igen vil overveje f.eks. det beslutningsforslag, som Alternativet fremsætter på området, og som handler om en ligelønspulje.
Jeg er overbevist om, at en ligelønspulje vil gøre en stor forskel i forhold til at sikre reel ligeværd og naturligvis sikre den ligeløn, som vi alle sammen også ønsker på det danske arbejdsmarked.
Jeg mener, vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at sikre, at der ikke bliver diskrimineret på arbejdsmarkedet, og det kalder på flere tiltag.
I Alternativet mener vi derfor, at man bør lade sig inspirere af den islandske model, hvor virksomheder forpligtes til at dokumentere, at de ikke løndiskriminerer.
Vi skal i det hele taget sætte ambitionsniveauet op, når vi kan konstatere, at på trods af en fleksibel barselslovgivning, tager mænd stadig en forsvindende lille del af barslen.
Og det kan der være flere grunde til, men der mangler incitamenter, og for mange er det også et spørgsmål om, at det er unormalt, og at det ikke svarer sig.
Derfor bør vi uden tvivl afprøve øremærket barsel som et redskab til at normalisere, at fædre også tager barsel med deres barn.
Det Nationale Forskningscenter for Velfærd har faktisk lavet studier, der viser, at øremærket barsel har en normsættende virkning, og at det på den måde normaliserer, at fædre tager orlov.
Det styrker både rettigheder og muligheder for kvinder så vel som mænd, og derfor mener Alternativet, at øremærket barsel er vejen frem, og lad os da bestemt få et forsøg i gang.
Jeg tror, at en god motor på ligestillingsområdet ville være, at der kom mere villighed til at afprøve nye ideer og tiltag og lytte til fagpersoner og organisationer, der arbejder med problemstillingerne hver dag.
Det ved jeg at ligestillingsministeren allerede praktiserer, og det er i det hele taget vigtigt at tale om vidensperspektivet på ligestillingsområdet.
For ja: Vi skal have meget mere forskning og viden på området for køn og ligestilling, og vi har brug for, at emner og dagsordener bliver udfoldet, og at flere perspektiver får plads.
Det mener vi også allerede at vi gør.
Men det er afgørende, at vi skaber en saglig debat og er kritiske over for den måde, vi italesætter vores udfordringer på i dag.
Derfor er det ærgerligt, at der eksempelvis fremlægges viden om vold i parforhold, som er misvisende.
Det er vigtigt at undersøge, hvor stort et omfang vold mod mænd i parforhold i Danmark har, og det skal ikke gøres gennem et amerikansk litteraturstudie.
Ligestillingsdebatten skal ikke renses for personlige erfaringer og beretninger.
Vi har set, hvordan metoo-bevægelsen har påvirket os alle sammen.
Det er vigtigt, at vi tager vidnesbyrdene alvorligt og reflekterer over, hvordan vi kan bruge indsigterne til at gøre det mere sikkert for personer ikke at blive udsat for chikane og krænkelser.
Vi skal i langt højere grad tale om magtforhold i det offentlige rum og på arbejdspladsen, hvor vi mener, at det er et ledelsesansvar.
Den usunde kultur med krænkelser på rusture og i studiemiljøet generelt vidner også om for lidt viden og samtale og i særdeleshed for lidt handling på området.
Her synes jeg vi kan tale om et personligt ledelsesansvar, og derfor er det vigtigt, at vi også bliver undervist i køn og seksualitet og mangfoldighed og normkritik fra daginstitutionen og hele vejen op gennem uddannelsessystemet.
Det er blot frivilligt, og det mener jeg vi bør overveje at gøre obligatorisk.
Krænkelser finder ikke kun sted på arbejdspladsen eller i offentligheden, men i særdeleshed også i hjemmet.
Derfor er det positivt, at det af redegørelsen fremgår, at alle skal være trygge i det offentlige rum og i hjemmet, og at der skal være fokus på vold i nære relationer og psykisk vold, hvor mere viden er ønskelig.
Men der er også brug for flere midler.
Jeg har indtryk af, at flere aktører på området i højere grad efterspørger flere krisecentre, efterværn, gratis psykologhjælp og grundlæggende driftsmidler i stedet for kortere projektbaserede støttekroner.
Det er helt afgørende med viden og forebyggelse, og vi må ikke glemme de yderst sårbare personer, der i en livskrise i dag ikke altid får den nødvendige hjælp.
Og det gælder, uanset om det er for at komme ud af volden, eller for at cope med det at leve som minoritet i Danmark, om det er på baggrund af seksualitet, køn, race eller handicap.
Og når vi taler om udsatte grupper, er det vigtigt at tale med og ikke om dem.
Det gælder især for personer med etnisk minoritetsbaggrund.
Jeg anerkender fuldt ud, at der er store problemer med negativ social kontrol, som har en negativ indvirkning på piger og kvinders selvopfattelse og muligheder.
Men når jeg læser redegørelsen, kan jeg ikke lade være med at tænke, at der også er en parallel til, hvad majoritetspersoner oplever, i takt med en øget digitalisering i form af perfekthedskultur og indskrænkende normer og idealer for krop og adfærd.
Men alle de her mekanismer er en del af de samme undertrykkelsesstrukturer, hvor de overlapper hinanden på forskellige niveauer.
Det er også det, man kan kalde for intersektionalitet.
I anerkendelse af det er det, at minoritetskvinden vil opleve flere barrierer for at udleve sit fulde potentiale i Danmark i sammenligning med en majoritetskvinde.
Det skal vi tage alvorligt og forsøge at afhjælpe med konkrete initiativer og f.eks. have normkritisk undervisning og andre videnstilbud i uddannelsesinstitutioner og på arbejdspladser.
Men hvis man f.eks. stigmatiserer befolkningsgrupper som parallelsamfund, der bor i såkaldte ghettoer, ser jeg vitterlig ikke nogen nytte af det.
Det er vigtigt, at vi er solidariske og anser kampen for lighed som et fælles projekt og ikke som noget, der er opdelt i dem og os.
Det gælder også for arbejdet med global ligestilling, hvor der særlig er fokus på menneskehandel.
Igen bliver vi nødt til at forholde os til og konfrontere de ulige strukturer, der muliggør menneskehandel.
Her mener jeg, vi skal løfte blikket og se på, hvordan vi forholder os til de mange flygtninge, som hver dag er fanget i et vakuum og en livskrise.
Når vi står over for en flygtningekrise, er det også noget, vi har et ansvar for, for det er en krise i Danmark og i EU, at vi ikke er solidariske med mennesker i nød og ikke er solidariske med andre EU-lande om et kvotesystem.
Det er en krise, der ikke kun er udløst lokalt, men også er udløst på grund frihandelsbarrierer, skatteunddragelse, udnyttelse af arbejdskraft, udbytning af ressourcer, overforbrug og en øget udledning af drivhusgasser.
Alle disse faktorer bidrager til, at endnu flere mennesker bliver sårbare over for menneskehandel, slavelignende børnearbejde og de nyeste udviklinger med decideret slavehandel blandt menneske i Libyen.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det godt kan være, at vi ikke bliver enige i Folketinget om, at alle de konkrete værktøjer skal bruges for at skabe mere ligestilling.
Men lad os endelig blive enige om at udvide rammerne, turde lidt mere og prøve nye ting af, lytte, handle og være mere solidariske på tværs af Danmark, men også globalt.
Det skal vi, fordi der er så meget at vinde for os alle sammen.
Mangfoldighed styrker ikke kun vores bundlinje; den styrker også vores medmenneskelighed.
Tak for ordet.