Karina Adsbøl (DD), 2025-01-21:
Så vil man lave den her handlingsplan, som så skal udarbejdes med inddragelse af relevante fagorganisationer og forskere samt arbejdsgruppen om vold mod børn i det omfang, der er mulighed herfor.
Forslagsstillerne nævner, at dansk lovgivning ikke anerkender børn af partnervoldsofre som voldsofre i egen ret, og at man derfor ikke tildeler dem selvstændige rettigheder, ligesom man eksempelvis gør i Norge.
I 2023 satte alle vi partier jo 136 mio. kr. af til initiativer mod partnervold og partnerdrab, netop også i forhold til at sikre opsporing og forebyggelse af partnervold og partnerdrab.
Det gjorde vi jo, som det også tidligere er blevet sagt, som en del af forhandlingerne omkring reserven.
Spørgsmålet er så også, om partierne bag får indflydelse nok på udmøntningen af de midler.
I Danmarksdemokraterne er vi helt enige i, at børn har ret til et liv uden vold, og i den forbindelse bemærkes det også, at Danmark ligger alt for højt, når det handler om omfanget af partnervold og -drab.
Ofte er der børn involveret, og der er behov for at få taget hånd omkring den problemstilling.
Alle børn fortjener et liv uden vold.
Det kan der ikke herske nogen tvivl om.
Derfor er det også vigtigt at understrege, at vi alle har et ansvar for at underrette det, hvis man bliver bekendt med vold over for børn.
Derudover er der også den skærpede underretningspligt for fagpersoner.
Jeg er personligt glad for den lange, seje kamp, jeg bl.a. også har kæmpet, siden Karen Ellemann var socialminister, for at ligestille mænd og kvinders ret til krisecentertilbud.
Det er nu blevet til virkelighed, men hold da op: Sikke da en lang, sej kamp.
Jeg kan også huske, da den socialdemokratiske regering fremsatte et lovforslag, hvor de gav voldsofre og deres børn ret til 10 timers gratis psykologhjælp, hvis de mødte ind på et krisecenter.
Men det var kun, hvis de var kvinder.
Mænd, der mødte op med deres børn, fik ikke det samme tilbud.
Men det er da gudskelov lavet om nu.
Vi kan dog ikke støtte, at der laves endnu en handlingsplan, men vi vil gerne være med til at kigge på, hvordan den nuværende handlingsplan også kan udbygges eller blive bedre i forhold til børnene.
Jeg kan også se, at et af de punkter, der er i handlingsplanen, er puljer til indsatser for børn og unge, der er vokset op med vold i hjemmet.
Derfor er det også vigtigt at følge op på de initiativer, der er.
Nu kan vi også høre, at der er nedsat en arbejdsgruppe.
Det har også været relevant i forhold til at indkalde parterne for at høre, hvad det er for en arbejdsgruppe, og hvem der skulle være med i den arbejdsgruppe.
Men det kan være, at ministeren vil oversende det efterfølgende til Socialudvalget.
Det, der også er vigtigt i hele den her diskussion, og som jeg synes at man faktisk glemmer at debattere, er jo børnehusene.
Kommunerne skal anvende børnehusene, når der er mistanke om vold og overgreb.
Hvis vi dykker ned i de statistikker, og det synes jeg faktisk også at man skal tage med i hele den her diskussion, så kan man faktisk se, at der er kæmpestore forskelle, i forhold til hvordan børnehusene bliver anvendt.
I Syddanmark anvender man det f.eks. mere end på Sjælland eller i København.
Der er simpelt hen nogle ting, jeg synes ministeren også skal følge op på.
For dengang vi oprettede børnehusene, var det jo netop med det formål, at når man opdagede, at børn var udsat for vold, skulle de have et forløb i et børnehus, og det var kommunerne, der skulle sikre det.
Jeg mener dog ikke, at vi har brug for endnu en handlingsplan.
Men jeg er helt med på, at vi skal arbejde videre med børneperspektivet.
Udfordringen med alle handlingsplaner er jo somme tider, at de også kan blive sådan en siddepude.
Altså, der bliver lavet en handlingsplan, og så tror man, at alt er i den skønneste orden.
Jeg tror, at vi bliver nødt til at forpligte os på, at der også skal følges op på dem.
Herunder skal vi også følge op på de initiativer, der er sat i gang.
Hvorfor anvender man ikke børnehusene noget mere?
Man kunne se, at man tilbage i 2023, hvis man kigger på den statistik, afsluttede 2.147 forløb, og at der i 71 pct. af sagerne var tale om vold eller mistanke om vold, og det synes jeg bestemt også er værd at følge op på.
Men jeg har egentlig meget sympati med forslaget, i forhold til at jeg også synes, at vi skal gøre noget mere; vi skal gøre alt det, vi kan, og i hvert fald samle den viden, vi har, og stille spørgsmål til det, vi har.
Hvorfor bliver det ikke brugt i det omfang, det kan bruges?
Det var ordene herfra.