Holger K. Nielsen (SF), 2017-12-01:
Først tak til ministeren for redegørelsen, som jeg synes på mange måder er et fint dokument, som det er værd at diskutere.
Danmark er jo en småstat, vi er et lille land, og man kan altid spørge sig selv, om en småstat overhovedet bør beskæftige sig med udenrigspolitik og skal bruge så mange penge på det, som vi gør, osv.
Kan vi få indflydelse?
Jo, udgangspunktet er, at det kan vi godt, og at vi kan få det, fordi vi er i alliancer.
Vi kan det ikke selv, men vi kan det sammen med andre, dem, som vi går sammen med.
Det er hele grundtanken i den danske udenrigspolitik, og det er også det, som gennemsyrer den her redegørelse.
Det er det nordiske samarbejde, som ikke er nævnt særlig meget i redegørelsen, desværre, og det synes jeg er ærgerligt, fordi det hører med til den overordnede danske udenrigs- og sikkerhedspolitik; det er det europæiske gennem EU; det er det transatlantiske gennem NATO; og det er det globale gennem FN, altså en række organisationer, hvor vi sammen med andre lande kan gå ud og få indflydelse på den verden, som omgiver os.
Det er et rigtigt og godt udgangspunkt for den danske udenrigspolitik, som vi fuldstændig deler, ligesom det også er vigtigt, at vi tager disse alliancer alvorligt.
I den sammenhæng også et lille hjertesuk: Det sker altså jævnligt, at den nationale diskussion, som af og til kan blive sådan rigelig populistisk, faktisk kan få konsekvenser for vores udenrigspolitiske position.
Jeg tænker specielt på, at beslutningen om at stoppe for kvoteflygtninge til Danmark har store konsekvenser for vores forhold til FN og store konsekvenser i forhold til FN.
Det er en fuldstændig central del af dansk udenrigspolitik siden 1945, at FN er meget vigtig, også at vi er ansvarlige i forhold til arbejdet i FN, herunder at vi tager kvoteflygtninge; det var jo en dansk højkommissær, Poul Hartling, der i sin tid gennemførte det.
Vi har lagt stor vægt på det.
Med andre ord: Det har faktisk betydning, synes jeg, når den danske regering har nogle dagsordener herhjemme, som skal tilfredsstille det parlamentariske grundlag, det har konsekvenser for vores udenrigspolitik.
Det kunne også godt have været bearbejdet lidt mere i den her redegørelse.
Det kan så være, at man har at gøre med sådanne to personligheder, der ikke er så forudsigelige – nogle ville bruge stærkere udtryk om dem – men problemet er her, at de har atomvåben, og det er jo derfor, jeg tror, at vi også er nødt til at indtænke den form for konflikt i den danske udenrigspolitiske kontekst.
Atomvåben er jo ikke til for at blive brugt, om jeg så må sige, det er et politisk våben, man har, men jeg tænker, hvad nu, hvis det kommer ud af kontrol, og hvis man har nogle utilregnelige personer, der står over for hinanden?
Vi kan være lykkelige for, at der var nogle tilregnelige personer i 1962 under Cubakrisen, vi kan være lykkelige for, at der var både Kennedy og Khrusjtjov, der tog sig sammen og faktisk forhindrede det, for vi var meget tæt på en atomkrig der.
I den her situation er der to personligheder, Kim Jong-un og Donald Trump, som jo ikke har den eftertænksomhed, og derfor kan det blive livslivsfarligt.
Det får mig i hvert fald til at sige, at jeg måske synes, at regeringen burde have gjort lidt mere ud af nedrustning i den her redegørelse, og ikke mindst på det nukleare område, f.eks. at man forholder sig til den FN-traktat om forbud mod atomvåben, som Danmark ikke ville tilslutte sig,
og siger, at argumentet for det var, at den slags hører til i NPT
Den argumentation kan man sådan set godt diskutere, og den har jo også under visse forudsætninger et vist rationale i sig, men heller ikke på NPT-området er man jo særlig aktiv fra dansk side.
Så i øjeblikket er der ikke noget som helst, der foregår, omkring nedrustning på atomområdet – Obama tog det op, da han blev præsident, han glemte det ret hurtigt, desværre – men jeg synes faktisk, at der godt kan være nogle kræfter, nogle lande, som tager den dagsorden op i forskellige internationale fora, og specielt gør det i øjeblikket, hvor det faktisk for mig at se bliver stadig mere nærværende, desværre.
Det får mig også til at sige, at vi selvfølgelig er nødt til også at vurdere forholdet til USA, efter at Trump er valgt som præsident, det kan ikke være det hele, men det betyder alligevel meget i øjeblikket, også i forhold til Mellemøsten, hvor der jo er stor risiko for en direkte konflikt mellem Saudi-Arabien og Iran, og det har USA et stort ansvar for, fordi man har lagt alle sine æg i Saudi-Arabiens kurv, samtidig med at man truer Iran med alt muligt.
Det kan også blive livsfarligt for os alle sammen.
Det Udenrigspolitiske Nævn var i Kina og Japan her for ikke så længe siden på en udmærket tur, hvor vi fik det indtryk, at Kina er en magt, man er nødt til at tage langt, langt mere ind i tænkningen.
Hr. Henrik Dahl var inde på noget med, at pladerne forskyder sig, at de tektoniske plader forskyder sig i øjeblikket, og det handler meget om Asien, hvordan Asien geopolitisk er ved at blive langt, langt mere centralt.
Hvad gør vi der?
Har vi ikke en politik i forhold til den ændring?
Det kan jeg godt mangle, og jeg håber på, at vi får det lidt mere udbygget.
En bred tilgang til sikkerhedspolitik opfatter jeg som vigtig.
Klimapolitikken, som andre har nævnt, er det enormt vigtigt bliver en del af sikkerhedspolitikken, ligesom flygtningeproblematikken, ulighederne globalt, også de nye konflikter, som jo ikke er militære, og som kommer op omkring cyber osv.
Det får mig så til at sige, at vi jo er nødt til ligesom også at diskutere rationalet i den meget militære sikkerhedspolitik, Danmark har stået for, i hvert fald siden vi gik med i Irakkrigen i 2003, hvor vi har brugt enorme ressourcer på krig i Irak, Afghanistan, Libyen, Syrien osv.
Vi er nødt til at få en analyse af det: Har alle de ressourcer, vi har brugt økonomisk, i form af menneskeliv, været indsatsen værd?
Har det output, har det resultat, vi har fået ud af det, været den pris værd, som det har kostet?
Der tror jeg, hvis vi tænker os bare lidt om, at vi må sige til os selv: Nej, det har det ikke.
Det har det ikke.
Vi har jo ikke opnået det, vi ville, hverken i Irak eller Afghanistan, slet ikke i Libyen osv.
Når jeg tænker på, hvor mange penge vi har brugt på det, og hvordan de penge kunne have været brugt alternativt, bør vi så i det mindste ikke få en diskussion af, hvordan vi måske kan bruge ressourcerne lidt anderledes fra dansk side?
Jeg mener, vi skal være engagerede, men er det den rigtige måde, vi har været det på, og burde vi måske ikke i vores sikkerhedspolitik tænke lidt anderledes?
Derfor er vi heller ikke modstandere af militære løsninger, vi støttede faktisk luftoperationen i Syrien, fordi det var nødvendigt for at slå Islamisk Stats væk på det tidspunkt og specielt i forhold til det kurdiske område.
Men vi er meget kritiske, i forhold til at man sætter landtropper ind, for hvis man ikke har et ordentligt fjendebillede, er det meget vanskeligt.
Til sidst omkring Grønland og Arktis: Danmark er en småstat, men hvis vi medtager Grønland, er vi faktisk et ganske stort land, og i det omfang, vi har en udenrigspolitisk kapital, skyldes det Grønland.
Det er for at sige det, som det er.
Derfor forstår jeg måske heller ikke helt, at man ikke er lidt mere bevidst om, at hvis det skal foregå fornuftigt, er vi nødt til at have en lidt mere offensiv, direkte kontakt med Grønlands Selvstyre omkring udenrigspolitikken.
Vi diskuterer meget hos os vores rolle i Arktisk Råd, Arctic 5, og hvordan vi har en arktisk politik, det gør vi bag forsvarspolitik, men grundlæggende handler det om at få et samspil i forhold til grønlænderne, og derfor kunne jeg godt ønske mig, at der var lidt mere tænksomhed, eftertanke, også i den danske regering, og hos grønlænderne selv i øvrigt, med henblik på at det kan blive konstruktivt og positivt.