Anders Samuelsen (LA), 2017-12-01:
Tak for det.
Og tak for en rigtig, rigtig god debat.
Man må sige, at vi kommer vidt omkring, og det kan ikke være anderledes, fordi Danmark er et lille land og verden er stor.
Og der er rigtig, rigtig meget, som bevæger sig rundtomkring i verden, hvad enten det er de tektoniske plader, som hr. Henrik Dahl var inde på, eller noget i det ganske nære.
Der sker rigtig meget, og det kan man så også sige kommer til udtryk i regeringens udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategi, som jo netop gælder for 2017-2018.
Det antyder jo, at der kommer en ny.
Og det kan ikke være anderledes i en verden, der bevæger sig så hurtigt, som den gør.
Det er svært at lave langsigtede redegørelser, som man kan være sikker på er gældende 5 år efter.
Vi så det senest, da vi fik den meget omtalte Taksøerapport, som kom i maj 2016, tror jeg det var, hvori der knap nok var nævnt Brexit og Trump, som så kom umiddelbart efter.
Så hurtigt går det, også selv når nogle af vores allerstørste tænkere på området sætter sig ned og prøver at kigge i krystalkuglen og prøver at se på, hvordan man eventuelt kan gentænke vores udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategier.
Vi har i strategien for 2017-2018 valgt at sætte særlig fokus på fem hovedemner, nemlig for det første migration, ustabilitet og terrorisme; for det andet sikkerhed i nærområdet; for det tredje Brexit og EU's fremtid; for det fjerde globalisering og økonomisk og teknologisk diplomati; og for det femte Arktis.
Man kan jo altid diskutere rækkefølgen, altså hvor meget der er udtryk for prioritering eller ej.
Nogle ordførere – og især en ordfører, nemlig hr. Holger K. Nielsen – har været inde på, at vi kun spiller en rolle i verdenspolitikken på grund af det arktiske.
Ellers er der sådan set ikke nogen, der lytter efter eller kigger til Danmark.
Jeg er sådan set uenig.
Jeg er enig i, at vi spiller en stor rolle, bl.a. på grund af det arktiske, men jeg er ikke enig i, at der bortset fra det ikke er nogen, der kigger til Danmark.
Jeg mener, at den udenrigs- og sikkerhedspolitik, der har været ført igennem mange år, og som i øvrigt – og det vil jeg også godt nikke anerkendende til og også deltage i rosen af – generelt har en meget bred opbakning i Folketinget, har ført til, at Danmark, for nu at bruge et amerikansk præsidentielt begreb, punches above its weight.
Og det er jo fuldstændig rigtigt.
Det er jo også det, der kommer til udtryk i det, som hr. Henrik Dahl taler om, nemlig at der, når man kommer rundt i verden, ses og nikkes med stor anerkendelse til den indsats, som vi leverer, og de ofre, som vi også bringer rundtomkring i verden, bl.a. som vi jo ikke mindst så det i Afghanistan.
Der er en række felter, hvor vi, kan man sige, fra regeringens side har ændret eller strammet kursen, og det har vi generelt gjort i et tæt samarbejde med Folketingets partier, også inden for det seneste år, hvor det er mig, der har haft æren og fornøjelsen af at være Danmarks udenrigsminister.
I forhold til Rusland, som flere har været inde på, kan jeg sige, at det er rigtigt, at vi går på to ben.
Dansk Folkepartis ordfører var inde på det og anerkendte også, at det er den rigtige tilgang.
Det mener vi selvfølgelig også det er.
På den ene side har vi sanktionspolitikken – og man kan altid diskutere, hvorvidt sanktionerne virker eller ikke virker.
Hr. Søren Espersen var også inde på, at der er eksempler på, at sanktioner højst sandsynligt har haft en virkning, f.eks. i forhold til Sydafrika, der blev nævnt som et eksempel.
Og på den anden side udnytter vi alle de steder, vi kan komme af sted med det, at vi har en dialog med russerne.
Det er bl.a. igennem det arktiske samarbejde.
Jeg har selv deltaget i møder både i Arkhangelsk i det nordlige Rusland og i Fairbanks, begge steder med deltagelse af den russiske udenrigsminister, og det giver os selvfølgelig nogle muligheder.
Og jeg tror, det var hr. Martin Lidegaard, der var inde på, at vi sidder alle de her steder, som vi gør, hvad enten det er det arktiske samarbejde, det er NATO, det er FN, det er EU.
Vi er alle steder og er vel den eneste nation, som er alle steder.
Det er klart, at det også giver os nogle muligheder.
Men vi er også til stede og bakker op, når der bliver bedt om, at vi er med til at være til stede i NATO's fremskudte tilstedeværelse i forhold til de baltiske lande.
Er det så en optrapning?
Ja, det er det vel i sig selv, fordi man er med til at sende fremskudte styrker af sted, men det er jo med henblik på en deeskalering af konflikten, og jeg tror på, at det virker.
Det virker, i forhold til at man får isoleret og får fokuseret på, at vi står sammen, altså at vi får sendt klare signaler om det, og det bliver taget ned, er jeg sikker på, også fra russisk side, på trods af de, jeg tror, det var Dansk Folkepartis ordfører, som brugte det udtryk, irriterende måder, som russerne opfører sig på i øjeblikket, og det er jeg fuldstændig og ganske enig i.
Et andet område, som regeringen har haft et stort fokus på, og som også er blevet berørt i dag, er Brexit, som er en af vores allerstørste udenrigspolitiske udfordringer, og som har nogle fangarme ind på en lang række områder.
Helt konkret har det det jo, i forhold til at vi har nogle handelspolitiske interesser ikke mindst i forbindelse med landbrug og fiskeri og i forhold til at have en klassisk allieret, som forlader et samarbejde.
Derfor har jeg selv deltaget i en række alliancerejser, altså forsøg på at finde ud af, om der er andre steder, hvor vi så kan finde nogle at samarbejde med, når nu en af vores allierede forsvinder.
Men det har også nogle helt konkrete udfordringer i forhold til et land som Irland og Nordirland, altså grænsedragningen.
Jeg ved, at mange fra Folketinget har været derovre og selv har iagttaget, hvor vanskelig den situation bliver som en konsekvens af Brexit.
Det nordiske samarbejde blev også berørt, og det ligger måske sådan lidt i forlængelse af det med EU.
I hvert fald har vi i min egen familie en klassisk og lang historie helt tilbage i forhold til diskussionen om Nordek og EF: Hvad skulle man vælge?
Hvilken vej?
Det blev så ikke Nordek, og det var jo især finnerne, som måtte opgive i sidste øjeblik under indflydelse af det sovjetiske pres, man var under, og det blev så EF i stedet.
Hvad så?
Kan vi bruge det nordiske samarbejde?
Måske bl.a. netop af familiær historik, af historiske årsager, synes jeg, at der ligger noget romantik i det og noget oplagt med kultur, man har den samme kulturelle baggrund osv.
Så måske kunne vi bruge det i højere grad, og det mener jeg også at vi gør på rigtig mange områder, og så må vi også bare en gang imellem konstatere, at illusionerne bliver brudt.
Det så vi bl.a. senest i forbindelse med EMA, i forhold til hvor det blev placeret.
Havde der været et stærkt nordisk samarbejde, som havde rakt ud, så var EMA endt i København.
Desværre endte det ikke på den måde, så det her er et eksempel på, at det ikke er fra dansk side, at det skorter på vilje til at gøre noget på det område.
Vi skal have Brexit landet på en fornuftig måde, og vi skal videre derfra.
Det inkluderer bl.a. også, at vi skal bruge Brexit til at blive mere fokuseret på, hvordan vi bruger det europæiske arbejde.
Det europæiske arbejde skal fokuseres der, hvor det giver merværdi for borgerne, og ikke bredes ud på alle mulige andre områder.
Tyrkiet er et andet eksempel, som også har været berørt i debatten.
Statsministeren og jeg selv har været ude med en klar anbefaling af, at man siger fuldt ud stop i forhold til at fortsætte tanken om en optagelse af Tyrkiet i EU, og vi kritiserer Tyrkiet de steder, hvor vi skal gøre det, samtidig med at vi også godt ved, at vi har et nødvendigt og tæt samarbejde med Tyrkiet, f.eks. i forhold til at få lukket og fastholde en lukning af Vestbalkanruten.
I forhold til menneskerettigheder, som blev rejst af Enhedslisten, er hele indgangen til det her præcis,
som der også blev redegjort for af den socialdemokratiske ordfører, et forsøg på at beskytte og værne menneskerettighederne, og at vi, når vi nu har formandskabet i Europarådet, tager en diskussion, i forhold til hvordan det så er: Skal det være en aktivistisk domstol, som skal lægge linjen, eller skal det være politikere, som skal lægge linjen her?
Det er det, det går ud på, og det er det, som vi forhåbentlig får held til, sådan at vi får en folkelig opbakning til hele området, som holder.
Det er vigtigt, at vi lykkes med det.
I Mellemøsten er vi til stede – jeg har været inde på det – og det er vi bl.a. for at sikre, at flygtningestrømmene stopper.
Heldigvis har vi også set en udvikling med et faldende antal flygtninge på to af de ruter, som eksisterer, og så desværre en stigning på den tredje rute fra 11.000 til 22.000, tror jeg,
i det forløbne år.
Men holdt op imod det store fald, der har været på de to andre ruter, et det et klart og markant fald, som sker i øjeblikket.
Det gør det jo bl.a. også, fordi vi fører en udenrigspolitik – det er jeg sikker på at udviklingsministeren også kommer ind på senere – hvor vi har fokuseret på, at vi har en udviklingsbistand, og det skal gerne bruges som springbræt til det, som vi f.eks. har set i Ghana, hvor jeg var nede i forrige uge sammen med dronningen, hvor vi går fra aid to trade.
Målet er, at man selvfølgelig tager det næste spring op og bliver en del af middelklassen, og når man bliver en del af middelklassen, vil presset i forhold til at forlade et land også falde, og dermed er vi med til at løse en af de udfordringer, som hr. Søren Espersen også var inde på.
USA: Jeg har sagt flere gange tidligere, at USA består, amerikanske præsidenter kommer og går, og vi må forholde os til den til enhver tid siddende amerikanske præsident, og det gør vi så også.
Jeg tror, jeg nåede rundt om en del af de ting, som er blevet berørt i debatten, og ellers vil jeg selvfølgelig gerne i forbindelse med de spørgsmål, der måtte komme, benytte lejligheden til at komme nærmere ind på det.
Vi har også aftalt at fordele noget svartid mellem de to ministre, der er til stede i dag.