Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2020-10-30:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til de partier, som bakker op om lovforslaget.
Da jeg stod på talerstolen under førstebehandlingen af sidste års lovforslag om modelparametre, sagde jeg, at jeg ønskede at tage en mere overordnet drøftelse af udfordringen med lærepladser.
Vi går glip af dygtige mekanikere, tømrere og smede osv., fordi vi ikke kan sørge for, at de unge mennesker har en læreplads.
Det er et problem, vi har diskuteret i rigtig mange årtier, og der er altid sådan en kamp om, hvem der kan huske længst tilbage, i forhold til hvornår man tidligst i sit liv har taget den her diskussion om manglen på lærepladser.
For mit eget vedkommende har jeg et referat liggende, fra da jeg var 16 år, hvor jeg første gang diskuterede det her.
Det plejer at blive toppet af Kim Simonsen fra HK, som kan huske at have været til demonstration i 1970'erne.
Jeg vil tro, at hr. Jakob Sølvhøj ville kunne komme med en lignende historie.
Det her er noget, vi har drøftet altid, og når det er det, er det måske, fordi man på et tidspunkt typisk arvede sit fag fra sin far, når man skulle være faglært, og på et eller andet tidspunkt er det jo ophørt med at være en del af den måde, vi gør ting på i vores samfund – og heldigvis for det.
Der er kommet lidt mere frit valg på hylderne, i forhold til hvad ens vej bliver som voksen.
Vi har bare aldrig formået at lave et system, som griber omkring, hvordan vi så får skabt lærepladser nok, når det nu er sådan, at det ikke alene kan være ens netværk og familierelationer, der afgør, om man får en læreplads.
Det er simpelt hen aldrig lykkedes.
Vi skal løse det for den enkelte elevs skyld.
Det giver næsten sig selv, at man, når man nu søger om optagelse på en erhvervsuddannelse – det er der i øvrigt for få, der gør, og i den situation kan det jo virke endnu mere aparte, at vi så ikke formår at kunne stille et flydende uddannelsesforløb til rådighed – i god tid skal vide, hvad man skal i forhold til ens hovedforløb.
Det gør, at det bliver eller i hvert fald virker besværligt og usikkert, altså det her med at gå på en erhvervsuddannelse, og det mener jeg simpelt hen ikke vi som samfund har råd til.
Vi har brug for faglært arbejdskraft – og endnu mere af den i fremtiden – og der kræver det selvfølgelig, at man som ung og som elev har klarhed over, hvad der skal ske i den tid, som kommer.
Alle, der har været arbejdsløse, ved, at det der med at sende en hel masse ansøgninger, man så ikke få svar på, simpelt hen er noget af det mest nedslående.
Det kan vi simpelt hen ikke være bekendt.
Derfor mener jeg, vi skal løse det her problem både for de unges skyld, men altså også, fordi vi har brug for faglært arbejdskraft i fremtiden.
Det vil sige, at det både er for erhvervslivets og samfundet som helheds skyld.
Det lovforslag, der er her,
er ikke en overordnet løsning på den udfordring, for den overordnede løsning sidder vi og forhandler om i trepartsforhandlinger lige nu.
Der var måske nogle, der opdagede, at jeg kom for sent ind i salen.
Det er, fordi der foregår en hel del bilaterale samtaler undervejs i sådan et trepartsforløb, og det gjorde der så også, da jeg var på vej ind i Folketingssalen for at komme her.
Så det er bare for at sige, at vi forhandler på livet løs i de her dage og uger.
Jeg synes, vi har en god fremdrift i forhandlingerne, og jeg er glad for, at et flertal i Folketinget har respekt for, at de forhandlinger skal køres færdig og danne udgangspunktet for en regulering af loven.
Det er trepartsaftalen fra 2016, der er baggrunden for ordningen med praktikplads-aud'en.
Det var et skridt i den rigtige retning dengang i forhold til at sikre nok lærepladser.
Med det lovforslag, der er her,
fastsætter vi de såkaldte modelparametre – bare for at tingene virkelig skal lyde så djøf'ede, man overhovedet kan slippe af sted med – i lovgivningen.
Det er arbejdsmarkedets parter, der vurderer behovet for arbejdskraft inden for de enkelte fag, og hvordan det udvikler sig, og der har jeg lyst til at sige til Enhedslistens ordfører og i øvrigt også Venstres, som bemærkede, hvordan det står i teksten, at jeg også mener, at der er visse udfordringer i vores måde at se på det på.
Og jeg kan berolige af jer med, at heldigvis er arbejdsmarkedets parter så kloge, at de også i fællesskab med hinanden har fundet en model, der er noget kløgtigere end den, som ligger til grund for det her.
Sådan er det jo heldigvis med partssystemet: Vi bevæger os fremad, og for hver gang vi har nye trepartsforhandlinger, kommer der bedre løsninger.
Og det lader det altså også til, hvis vi kan få en aftale i hus, at der gør i forhold til den teknik, der ligger bag det her.
Så er det ud over det en trepartsaftale fra 2017, som er baggrunden for det aktivitetsafhængige veu-bidrag, og det indebærer, at vi opkræver de arbejdsgiverbidrag, der er nødvendige for at finansiere udgifterne til veu-godtgørelsen ved deltagelse i amu.
Hvis udgiften stiger, stiger arbejdsgiverbidraget også, og omvendt.
Men vi sikrer os altså løbende, at der er en balance mellem udgifter og indtægter, og det er jo altså også det, der er intentionen med resten af systemet, når trepartsaftalerne er i hus.