Jens Rohde (RV), 2020-12-09:
Det der kunne man jo sige meget om, men jeg skal styre min humor.
Hvad angår naturlighed, som hr. Morten Messerschmidt jo talte om her fra talerstolen, så lad mig fortælle, at Rapunzel var det dejligste barn under solen.
Da hun var 12 år gammel, lukkede heksen hende inde i et tårn.
Det lå ude i skoven.
Da Rødhætte kom ind i skoven, mødte hun ulven, men hun var slet ikke bange, for hun anede ikke, hvor slem den var.
Og i nærheden af en stor skov boede en fattig brændehugger med sin kone og sine to børn.
Drengen hed Hans, pigen hed Grethe.
En morgen kaldte dronningen på en af jægerne og sagde: Jeg vil ikke se Snehvide for mine øjne, tag hende med ud i skoven, og slå hende ihjel, og bring mig hendes lever og lunge.
Vi kender alle sammen historierne.
Ordene har børnerimenes lyriske klang: Rapunzel, Rapunzel lad dit hår falde ned.
Alle skikkelserne er en del af vores barndom.
De er også en del af vores børns barndom, og de tror, de kender dem fra Disney – således også mine børn – men det er jo brødrene Grimm.
Først da jeg tog mine børn med på en brødrene Grimm-dannelsesrejse i Tyskland denne sommer, gik det op for dem, hvor disse skikkelser, der er en del af børnenes første kulturelle dannelse, hr. Morten Messerschmidt, stammer fra.
De er jo alle sammen formet i Tyskland, nærmere bestemt i Teutoburger Wald omkring 100 km nordøst for Køln.
Det er en enorm skov, som er skræmmende og mørk, med hyggelige bjælkehytter og vilde dyr, og farer man vild, bliver man formentlig aldrig fundet igen.
Skoven har en enorm kulturel europæisk betydning.
Den nævnes i historien første gang i år 9 efter Kristus, da den store kriger Hermann snød en overlegen romersk hær og slog den tilbage ved at gemme sig i skoven og bruge den til forsvar.
Og skoven er takket være brødrene Grimm blevet en del af vores børns univers og også vort eget.
Men også dansk litteratur har haft stor betydning i Tyskland.
Det kan man læse i første bind af »Deutsches Museum«.
Her har romantikeren Friedrich Schlegel en levende beskrivelse af dansk digterkunst, hvor han jo godtgør, at nordisk litteratur vender op og ned på forholdet mellem dansk og tysk romantik.
Og Kim Leines roman »Profeterne i Evighedsfjorden«, Kristian Bang Foss' satirebog »Døden kører Audi« og Christian Jungersens faktuelle roman om demens, »Du forsvinder«, samt Erling Jepsens »Den sønderjyske farm« er alle sammen oversat til tysk.
Jeg kan sige, at den sorte danske humor i disse år faktisk går sin sejrsgang i Tyskland.
Hvad er det så, jeg vil sige med alt det her?
Jeg vil gerne sige, at vores kulturer er så integreret i hinanden, at vi burde få meget mere ud af det, og at et samarbejde med Tyskland i mine øjne ikke bare skal måles op i økonomi og aftaler om, at vi laver et samarbejde om noget, hvad enten det er tog, eller hvad ved jeg.
Nej, det skal ses som et meget større integreret fællesskab, for vi har så meget at tilbyde hinanden og har altid haft meget at tilbyde hinanden, også på trods af historiens genvordigheder, som vi jo alle sammen kender.
Det bruger vi ikke aktivt nok.
Det kan vi få meget mere ud af.
Der er et kæmpe potentiale i det, og som jeg sagde tidligere: Når man så samtidig kigger på den udvikling, som EU undergår med brexit, hvormed stemmevægtene er anderledes fordelt, end de har været tidligere, så stiger nytteværdien af et mere integreret samarbejde både for Danmark og Tyskland.
Det, der er vigtigt for mig at sige, er, at det samarbejde skal bygge på nogle kulturelle fællesnævnere, for det er der, det bliver stærkt, og det er der, vi kommer ud over, at regeringen forgår, og at folkestemninger også forgår: Lige nu er noget moderne, så er det ikke, og så var det engang, og så var det alligevel ikke.
Ich bin deutsch, jeg er tysker.
Ich bin dänisch, jeg er dansker.
Jeg er begge dele.
Da jeg var dreng, turde jeg ikke fortælle, at jeg var halvt tysker.
Det turde jeg faktisk heller ikke fortælle de første mange år, jeg var medlem af Folketinget, for det var ikke helt så cool og moderne, som man kan sige det er i dag.
Det er derfor, jeg taler om at lave noget, der kulturelt binder os tættere sammen.
Der er en enorm værdi at hente i det for begge parter.
Jeg kan kun sige om fru Eva Kjer Hansens beslutningsforslag – nu skal jeg nok gøre mig færdig – at det kun har én fejl, og den er, at det ikke er fremsat af mig.