Henrik Dahl (LA), 2021-06-03:
Tak for ordet.
Socialdemokratiet har valgt at benytte sig af den rettighed, som alle har, men som det langtfra er alle der bruger, nemlig at blive klogere.
Og det kunne man jo godt vælge at hovere over, ikke mindst fordi
det var min tidligere kollega, den forhenværende undervisningsminister fru Merete Riisager, der allerede i 2013 advarede om, at reformen sandsynligvis ville slå fejl.
Det viste sig at være rigtigt, og hvis det var sådan, at der var penge i at sige »hvad sagde jeg?«, så kunne man forestille sig, at fru Merete Riisager lige nu var i færd med at købe en sommerbolig i Gammel Skagen eller lignende ved hjælp af gevinsten.
Men vi kommer ikke nogen vegne ved at pege fingre, så jeg vil lade være og prøve at se på de mere overordnede spørgsmål.
Da jeg holdt tale til LA's landsmøde i weekenden, benyttede jeg lejligheden til at minde publikum om H.C. Andersens eventyr »Hvad fatter gør, det er altid det rigtige«.
Det er et eventyr, som begynder med, at en bondemand tager til markedet for at sælge sin hest, men undervejs får han den byttet til en ko, og koen får han byttet til et får, og fåret får han byttet til en gås, og gåsen får han byttet til en høne, og til sidst får han byttet hønen til en sækfuld rådne æbler.
Det her med at bytte noget, der er godt, til noget, der er dårligere, som H.C. Andersen beskriver det, minder jo ikke så lidt om skiftende reformer af folkeskolen.
Vi starter med en hest i 1937, den bytter vi så til en ko i 1958, og koen bliver til et får i 1975, og fåret bliver til et stykke fjerkræ i 1993, og i 2013 bytter vi så fjerkræet til en sæk rådne æbler.
Lovteksten og det aftalestof, som den dækker, er blevet længere og længere, målene bliver mere og mere komplekse, og det antal år, det typiske barn ender med at gå i skole, bliver højere og højere, men problemerne, som vi i årtier har kæmpet med at løse, bliver ikke mindre alligevel.
Lad mig slå ned på et enkelt eksempel.
Det er ikke nogen overdrivelse at sige, at der er et bestemt spørgsmål, som har været stærkt bestemmende for folkeskolen i 25 år.
For 25 år siden, i 1996, udkom den såkaldte »Nordlæs«-undersøgelse, og den viste, at der var en betragtelig del af de elever, som forlod folkeskolen, som endte med at læse så dårligt, at det reelt ikke var urimeligt at sige, at de var funktionelle analfabeter.
Lige siden, altså i de 25 år, der er gået, har det at gøre den her såkaldte restgruppe mindre været en af de ting, der optog uddannelsespolitikere og skoleverdenen mest.
Der er nemlig mange undersøgelser, som siden har bekræftet tendensen fra den første »Nordlæs«-undersøgelse.
Men sker der noget?
Der sker ikke særlig meget, fordi de test, som man har indført, og som er så omdiskuterede, er nogle, man har indført for at kunne føre tilsyn med, om det her mål om at gøre restgruppen mindre faktisk bliver nået.
Der er et andet spørgsmål, som også er gået som en rød tråd i uddannelsespolitikken i årtier, og det er spørgsmålet om den sociale arv.
En af mine helt store helte er den rebelske socialdemokratiske og for længst afdøde økonomiprofessor Jørgen S. Dich.
Han berører det her spørgsmål helt tilbage i begyndelsen af 1970'erne, hvor han siger, at spørgsmålet om den sociale arv er en løftestang for skoleverdenens interesseorganisationer, som man benytter i kampen for at gøre uddannelsessektoren større.
Det har skiftende uddannelsespolitikere ikke altid gjort sig klart – de har taget argumentet for gode varer, og så har de af et godt hjerte tænkt, at hvis man gjorde uddannelsessektoren større, ville de negative effekter for børnene af de valg, forældrene traf, blive mindre.
Han påviste igen og igen, at det ikke er sådan, at mere uddannelse nødvendigvis fører til en større sandsynlighed for, at børnene får et liv, der adskiller sig væsentligt fra forældrenes.