Kim Edberg Andersen (NB), 2023-06-01:
Tak for det, formand.
Jeg blev helt overrasket over, at det var mig allerede, men det er dejligt.
Jeg sad lystigt og kiggede på hr. Morten Messerschmidt og tænkte, at det cirka var lige efter ham, at jeg skulle op; det var det ikke.
Sådan er det med alderen.
Den 21. juni bliver jeg 50 år.
Der kan jeg så mærke, at allerede der skal jeg forvente, at diskriminationen kommer.
Det er der nok noget sandhed i et eller andet sted.
Vi skal også passe på med at tale det for meget op.
Vi skal tage tallene meget alvorligt, men vi skal også passe på med at tale det for meget op.
Jeg tror, at noget, der er vigtigt, er, at vi begynder at italesætte, hvad der er godt ved at ansætte en på 50 år.
Jeg ved faktisk ikke, om man må sige det her, men med den risiko, vil jeg sige – og det her er humor; det er humor, bliver der sagt med de breakinggule bjælker – at når jeg skulle ansætte en sekretær, har jeg altid joket med, at jeg enten skulle have en, der var så ung og køn, at når hun tabte en kuglepen, glemte jeg, hvad jeg lavede, eller også skulle jeg have en, der var så erfaren, at hun rent faktisk kunne aflaste mig.
Jeg har altid valgt den sidste, for jeg var heldigvis af natur mest doven og havde brug for erfaringen og evnerne.
Og igen vil jeg sige, at det var humor, men der er en sandhed i det her.
For de har prøvet noget og har en erfaring.
De har stået på et kontor og lige pludselig skullet styre det hele, fordi der ikke var andre.
Men nu var de der, og så fik de en masse erfaring.
De ældre håndværkere, jeg har arbejdet sammen med, er dem, der ikke behøver at tænke over det og måler to gange og saver en gang, for de har erfaringen.
Det kan godt være, at ham den unge spændstige med sixpacken, der kan bære lidt mere, lige umiddelbart er ham, hvor man tænker: Hold da op, han kan tjene nogle penge ind i virksomheden.
Men så om mandagen har han været lidt for længe i byen; det har vi alle sammen prøvet.
Han kan være en karl om natten, men ikke om dagen.
De har en tendens til – og det er jo også en påstand – at blive en lille smule mere syge op til en weekend end en på 70 år.
Jeg kan ikke rende i byen på samme måde, som jeg kunne, da jeg var 22 år.
Så ville jeg få en frygtelig skældud, når jeg kom hjem til konen – apropos det med at huske at sige, at man er træt af at tage hjemmefra.
Livsvilkårene for mennesker oppe i alderen er også anderledes.
De er i en anden situation.
Når man ansatte nogen i 30'erne eller i 40'erne, vidste man, at de kom med en kæmpe børneflok, og at de alle sammen havde lyst til at få flere.
Og så er der barnets første sygedag og anden sygedag, og de skal på ferie, og alting skal planlægges.
Men når man ansatte en på 55 år, var de egentlig glade for at komme hjemmefra og skulle bare lige skal have lidt fritid, hvis børnebørnene nu skulle passes.
Så skulle man være fleksibel som arbejdsplads, for det var vigtigt for dem.
Til gengæld havde de nærmest aldrig et problem med at møde lidt tidligere eller være lidt senere på arbejdspladsen.
Til forskel fra dengang det hele var stress og jag og babyer og fodbold, havde de tid og nød deres arbejdsplads.
De historier skal vi huske at fortælle.
Måske ikke den første med humoren – det skal vi nok lade være med – men vi skal huske at fortælle, hvor meget de ældre, som vi faktisk har været rigtig gode til at tale ned, har at byde på.
Og vi har været gode til at tale dem ned; Socialdemokraterne var rigtig gode til det ved sidste valg.
Der skulle man have Arnepensionen igennem, og der var alle ældre over 32½ år faktisk nedslidt og skulle have en værdig tilbagetrækning.
Varen skulle jo sælges, og man skulle vælges ind i Folketinget, og så var det en god måde at gøre det på.
Så glemte vi bare bagefter at huske at fortælle om alle de andre, altså dem, der ikke havde brug for Arnepensionen, men som faktisk havde brug for lige at blive talt lidt op.
Men der var man jo valgt, og så var det ikke så vigtigt, og så glemte man det.
Da der var stor ungdomsarbejdsløshed, opfandt vi alt muligt for at få de ældre ud af arbejdsmarkedet, fordi de unge skulle ind på arbejdsmarkedet.
Nu er virkeligheden, at vi ikke har nok på arbejdsmarkedet.
Og så står vi og stamper i jorden og spørger, hvordan vi så får flere ældre ind.
Det gør vi måske ved at tænke på, at når man bliver ældre, er man ikke så afhængig af penge.
Huset er betalt, bilen er betalt, far og mor er ikke så dyre i drift, og man har faktisk planlagt lidt efter, at man snart skal på pension.
Så det er svært at lokke med penge, selv om jeg som medlem af Nye Borgerlige tænker, at incitamentet i forhold til pengepungen altid er et godt sted at starte.
Men hvordan løser vi det med fleksibiliteten både fra arbejdsgivere og fra staten, i forhold til hvordan man får den sidste del af ens arbejdsliv til at være noget, hvor man byder lidt mere ind, bare fordi man har lyst, og ikke så meget, fordi man skal betale noget?
En løsning kunne være, at man laver et klippekort på din pension, sådan at du kan starte og stoppe.
Nogle af os er naturligvis slidt, når vi er 70 år.
Så kan det være, at vi har en periode med ondt i ryggen, men så kan det godt være, at når vi er 70½ år, har vi det godt i ryggen igen, og så kunne vi godt tænke os at arbejde igen.
Hvorfor skulle man så ikke kunne starte der og sætte pensionen på pause?
Altså, vi har jo alle sammen planlagt, at vi skal på pension som 86-årige, for der er kun 14 år tilbage, og det er det, vi har sparet op af staten.
Så det er jo ligegyldigt, hvornår man bruger det der stempelkort, hvor staten ligesom har lagt penge til side.
Det skal vi huske at tale op.
Der er tusind problemstillinger.
Meget af det er noget, hvor vi har skudt os selv i foden i forhold til at opbygge en velfærdsstat, hvor vi ligesom hele tiden har sagt: Du skal arbejde længe, længe, og når du så er færdig med at arbejde længe, længe, får du nogle ganske få år på pension, men der ved vi også godt, at der kan du ikke mere, og så skal du faktisk ikke noget.
Lad os udnytte ressourcen.
Lad os tage alle de her små steder, alle sammen herinde, og finde dem frem og give dem til beskæftigelsesministeren, der er blevet 40 år eller snart bliver 40 år, mener jeg.
Er det ikke sådan, og at der bliver en reception?
Så siger vi: Nu løser vi det her, og nu finder vi nogle fede løsninger sammen, og så må regeringen gerne få sit stempel på det.
Det kan jeg godt leve med.