Kirsten Normann Andersen (SF), 2018-02-23:
Tak for ordet.
Skal man tvinge kommuner til at indhente attester forud for ansættelse af medarbejdere, som arbejder med de svageste voksne i vores samfund?
Det er dyrt, og det er bureaukratisk, men det skal naturligvis ikke afholde os fra netop den løsning, hvis den er den rigtige.
For hvis forslaget betyder, at vi i fremtiden er fri for brutale og fuldstændig uacceptable overgreb på svage borgere, så er det naturligvis helt oplagt at svare ja.
Men voksen- og for den sags skyld børneattester er desværre ikke altid en sikkerhed for, at vi i fremtiden kan undgå overgreb.
Attesterne risikerer til gengæld at blive en sovepude for ledelser og kolleger, men også for os, altså en slags: Så har vi som samfund i hvert fald ryggen fri.
Dansk Folkeparti har med det her forslag vedlagt eksempler på, hvad attesterne kan forebygge.
Desværre fremgår det ikke af eksemplerne, om attesterne ville have forhindret de pågældende, som heldigvis er behørigt straffet, i at begå de omtalte overgreb.
For fakta er, at det eneste, der kan forhindre overgreb, er tydelig og nærværende ledelse.
Jeg har i mange år repræsenteret nogle af de medarbejdere, som det her forslag vedrører, og jeg er desværre også enkelte gange stødt på konkrete sager, hvor en medarbejder er blevet sigtet for overgreb eller tyveri eller lignende.
Jeg har også set, hvordan kommuner og regioner i stigende grad indhenter straffeattester, når de skal ansætte nye medarbejdere, men uden at jeg nødvendigvis har set en egentlig effekt.
Men har den unge mand, som desværre i sin ungdoms kådhed og brandert blev involveret i – og straffet for – et værtshusslagsmål, for evigt fortabt sin mulighed for at arbejde med de ældre, som han trivedes så godt sammen med?
Eller skal kvinden, som sammen med en kriminel kæreste blev straffet for tyveri, for altid miste muligheden for at arbejde med mennesker, uagtet at straffen netop var medvirkende til, at hun fik smidt kæresten ud og etableret sig med en ny omgangskreds?
Er det ikke netop det, som straf også skal, altså resocialisere os og gøre os til bedre mennesker, uagtet at jeg erkender, at det ikke altid lykkes så godt, som vi ønsker det?
De to unge mennesker her er nogle, som jeg igennem tiden har mødt og også har kæmpet for, desværre uden held.
For vi er rigtig forskrækkede for den der straf, som vi også skal modtage, når vi engang imellem kommer til at gøre noget forkert.
Omvendt mødte jeg desværre også medarbejdere, som jeg personligt for altid ville formene adgangen til arbejdet med mennesker, også om 15 år.
Fælles for et par af eksemplerne var, at ingen af dem var tidligere straffet, men jeg havde gerne set en dom, som havde taget psykiaterens ord for pålydende, hvorefter man for altid kunne have forbudt ansættelse eller omgang med børn og svage borgere.
Fælles for de to sager var også, at nogle kolleger og pårørende havde ytret mistanke om, at der var noget galt, men desværre over for en tonedøv ledelse og i et konkret tilfælde også for politiet, som ikke tog anmeldelsen alvorligt.
Jeg vil ikke give ledelsen en sovepude, jeg vil ikke give kommuner og regioner et pålæg om, at de altid skal indhente diverse attester, skønt det langtfra altid giver mening, men jeg ved i parentes bemærket også, at man på mange offentlige områder allerede har indhentet de her straffeattester, hvor det altså giver mening.
Jeg vil i stedet foretrække en opfordring til relevante ministre og KL og Danske Regioner om i samarbejde at sætte overgreb på dagsordenen på en måde, hvor vi sikrer, at en mistanke altid tages alvorligt og undersøges, at man i de respektive personalegrupper taler åbent om, at man desværre ikke altid kan skue hunden på hårene, men også taler åbent om, hvordan man kan sikre, at personalet kan beskyttes mod de uretmæssige beskyldninger, som desværre også til tider er en af de alvorlige arbejdsmiljøbelastninger, som personalet udsættes for, netop når vi oplever de her sager.
Og så er og bliver en tydelig og tilstedeværende ledelse altså den bedste forudsætning for, at der i de enkelte områder ikke kan ske overgreb.
Jeg er enig i, at det ene eksempel, som ordføreren fremhæver igen og igen, er uacceptabelt, men anerkender ordføreren ikke også, at vi, hvis vi generelt siger, at alle, som har begået nogle af de her kriminelle handlinger, aldrig vil kunne arbejde inden for området, så også risikerer at ramme de resocialiserede eller folk, som vi ikke skulle have ramt med det her?
Jeg bemærker, at ordføreren siger, at det her er meget tabubelagt, men er det så i virkeligheden ikke det, vi skal gøre noget ved, altså at sikre, at det bliver mindre tabubelagt, og at det faktisk er noget, man får italesat ude på institutionerne, så man løser problemet, før det sker, i stedet for når problemet er opstået?