Troels Lund Poulsen (V), 2017-05-11:
Med beslutningsforslaget, som vi skal behandle i Folketingssalen her i dag, vil Alternativet og Enhedslisten gøre førtidspension til en permanent rettighed.
Borgere, der har fået tilkendt førtidspension, skal altså ikke kunne få frakendt førtidspensionen, heller ikke en førtidspensionist, der får det bedre og bliver i stand til arbejde.
Det mener jeg absolut ikke giver mening.
Jeg mener ikke, vi skal bruge skatteborgeres penge til at forsørge personer, der faktisk er i stand til at forsørge sig selv.
For mig er det helt afgørende, at der kun tilkendes førtidspension til personer, som slet ikke kan arbejde, heller ikke i et fleksjob.
Det er vi i forligskredsen bag reformen af førtidspension og fleksjob enige om.
Derfor stilles der krav om, at arbejdsevnen skal være væsentligt og varigt nedsat.
Men det kan jo ikke udelukkes, at en borger i særlige tilfælde kan opleve en forbedring af f.eks. de helbredsmæssige forhold og bliver i stand til arbejde.
Skal man så blive ved med at modtage førtidspension?
Det synes jeg ikke man skal.
Tankegangen er, at risikoen for frakendelse af førtidspension fører til, at personer, der er tilkendt førtidspension, slet ikke tør forsøge sig med at arbejde.
Derfor indebærer reglerne om frakendelse ifølge Alternativet og Enhedslisten store samfundsøkonomiske og menneskelige omkostninger.
For hvis der virkelig skulle være mange, som afholder sig fra at arbejde på grund af risikoen for frakendelse af førtidspension, så må det jo være, fordi de har fået tilkendt en førtidspension, selv om deres arbejdsevne ikke var varigt nedsat.
Det kan selvfølgelig være tilfældet, men jeg tror, det hører til blandt undtagelserne.
Jeg vil til enhver tid argumentere for, at det er fornuftigt, at der i lovgivningen er mulighed for at frakende en førtidspension.
Men jeg vil gerne med det samme understrege, at førtidspension som udgangspunkt tilkendes varigt frem til folkepensionsalderen, og at man på ingen måde kan få frakendt sin førtidspension, alene fordi man bliver i stand til arbejde få timer om ugen.
Faktum er, at der i 2016 var ti personer, der fik frakendt deres førtidspension, og 2016-tallet skiller sig ikke ud.
Antallet har igennem flere år ligget nogenlunde stabilt på fem til femten frakendelser årligt.
Faktum er, at kommunerne hvert år revurderer mellem 200 og 300 førtidspensionssager.
Det er altså et meget begrænset antal, når man tænker på, hvor mange der har fået tilkendt førtidspension.
Andelen, der får frakendt deres førtidspension, er altså meget, meget lille.
Det lave antal skal ses i lyset af, at man ikke bare lige kan få tilkendt førtidspension i dag.
Det er vist ingen hemmelighed, at det kun sker, hvis kommunen vurderer, at man har en så væsentlig og varigt nedsat arbejdsevne, at der er behov for at tilkende en varig offentlig forsørgelsesydelse.
Det fremgår af reglerne, at førtidspension ikke kan frakendes personer, der er fyldt 60 år, medmindre de selv beder om det.
Når vi taler om førtidspension tilkendt efter de regler, der trådte i kraft den 1. januar 2003 eller senere, kan kommunen træffe afgørelse om frakendelse af førtidspension, hvis der er sket en væsentlig forbedring af arbejdsevnen.
Forbedringen skal være så stor, at førtidspensionisten vedvarende kan være selvforsørgende ved et indtægtsgivende arbejde.
Men hvis en førtidspensionist stik imod forventning får det så meget bedre, at han eller hun kan varetage et ordinært arbejde eller arbejde i større omfang,
Det er sådan set
i bund og grund glædeligt, hvis man får det godt og er i stand til at arbejde, og så er det efter min opfattelse både rigtigt og rimeligt, at førtidspensionen kan frakendes.
Helt principielt er det forkert at give folk en garanti for, at de altid har ret til en høj permanent offentlig forsørgelsesydelse, hvis det senere viser sig, at de ikke længere har behov for den og kan forsørge sig selv.
Det er i min verden i bund og grund sund fornuft.
Lad mig så også sige lidt om gammel ordning.
Det er rigtigt, at der blev indført en sikkerhed for ret til førtidspension for de førtidspensionister, der fik tilkendt førtidspension efter den gamle ordning før 2003, som altså ikke kan frakendes.
Garantien for ret til førtidspension blev indført på et tidspunkt, hvor der ikke længere var adgang til den gamle førtidspensionsordning, og det var derfor mindre problematisk at indføre den for denne afgrænsede gruppe.
Desuden skal denne ordning ses i lyset af, at der var tale om et helt andet regelsæt.
Der kunne tilkendes førtidspension ved en mindre nedsættelse af arbejdsevnen, end det kræves i dag.
Altså kunne man med rette forvente, at der i denne gruppe af førtidspensionister kunne være personer, som havde en større restarbejdsevne, som kunne gøre dem i stand til at arbejde.
Men sådan er det altså ikke længere. Det lave antal frakendelser vidner også om, at førtidspensionsreglerne virker efter hensigten.
De mennesker, der får tilkendt førtidspension, har behov for den, fordi de har en væsentlig og varigt nedsat arbejdsevne og ikke kan forsørge sig selv.
Jeg håber bestemt ikke, det er sådan, at der er førtidspensionister, der undlader at anvende deres beskedne arbejdsevne, fordi de frygter, at de kan miste deres førtidspension.
Men hvis det er tilfældet, er det selvfølgelig noget, vi skal være opmærksom på.
Ingen skal frygte, at de bare sådan kan miste deres førtidspension – og slet ikke, når det kun sker yderst sjældent.
også gerne i dag fremhæve, at reglerne indeholder en mulighed for at gøre førtidspensionen hvilende.
Formålet er at støtte førtidspensionistens forsøg på at komme i arbejde, men der er et forsørgelsesgrundlag at falde tilbage på, hvis forsøget på at komme i arbejde ikke lykkes.
Så der er jo en mulighed for de førtidspensionister, der gerne vil prøve kræfter med en mere aktiv hverdag og beskæftigelse, uden at førtidspensionen frakendes.
Lad mig nu også gå videre til de begrundelser, som Alternativet og Enhedslisten bruger som argumenter for, at førtidspension skal være en permanent rettighed.
Forslagsstillerne fremfører for det første, at der især er mange højtuddannede, der er bange for at få frakendt deres pension selv ved få timers beskæftigelse.
Som jeg har gjort det klart, er det simpelt hen ikke rigtigt, at førtidspension kan frakendes ved få timers beskæftigelse.
Så uanset hvilken uddannelsesbaggrund man har, kan en førtidspension ikke frakendes ved få timers beskæftigelse.
Jeg anerkender heller ikke argumentet om, at det er problematisk, at der er fortolkningsmuligheder, i forhold til hvad det vil sige at have genvundet arbejdsevnen, og hvordan den varige arbejdsevne vurderes.
Det er grundlæggende det samme skøn, som kommunen skal foretage ved tilkendelse af førtidspension, så derfor er det ikke problematisk at lægge de samme forhold til grund, hvis førtidspensionen skal frakendes.
Jeg kan i den forbindelse oplyse, at Ankestyrelsen i 2005 traf en principafgørelse, der beskriver to tilfælde, hvor Ankestyrelsen gav kommunen medhold i, at det var rigtigt at frakende førtidspensionen.
I den ene sag havde den pågældende i de seneste 3 år haft ordinær beskæftigelse i 27-29 timer om ugen.
I den anden sag havde den pågældende arbejdet i et fleksjob 24-25 timer om ugen de seneste 3 år.
Hvis det ikke havde været muligt at frakende førtidspensionen, kunne de pågældende uanset en høj arbejdsevne når som helst have sagt deres job op og gå direkte tilbage på førtidspension.
Som ansvarlig minister er jeg rigtig godt tilfreds med, at der ikke er den mulighed.
Jeg synes, det er fornuftigt, at der er mulighed for at gøre førtidspension hvilende, så en førtidspensionist, der får det bedre, har mulighed for at forsørge sig selv ved et arbejde uden derved at risikere at miste pensionen.
Og hvis det ikke lykkes, kan man altså få udbetalt sin førtidspension igen.
Derfor synes jeg, det er godt, at kommunerne har en forpligtelse til løbende at sikre, at personer, der har fået tilkendt en førtidspension, fortsat opfylder betingelserne for den tilkendte pension. Regeringens mål er jo klart: at flest mulige skal bidrage på arbejdsmarkedet med de ressourcer, man nu engang har.
Vi skal ikke bruge skattekroner på at forsørge personer, der er i stand til at forsørge sig selv, og derfor kan regeringen heller ikke støtte op om det her forslag, som vi diskuterer i dag.
Jeg synes, det underminerer tilliden til det offentlige ydelsessystem, hvis mennesker, der kan arbejde og forsørge sig selv, år efter år kan hæve en høj pension.
Og det vil alt andet lige gå ud over den sammenhængskraft, som er så vigtig i Danmark for, at man også er villig til at betale en høj skat til vores velfærdssamfund.