Charlotte Broman Mølbæk (SF), 2021-06-01:
Tak for det.
Nu har jeg ligesom fået astmaen lidt i ro igen.
Jeg vil godt sige tak til ministeren for talen.
Som jeg også sagde i mit spørgsmål, deler jeg principielt holdningen om, at det er forskellige behov, man har, alt efter om man er et barn, der lever med et handicap – det er nogle forskellige vilkår – eller om man lever som voksen.
Men selve overgangen i bestemmelserne bliver meget rigid og kommer reelt set ikke til at følge det behov, den unge må have, netop fordi man ikke bare fra den ene dag til den anden bliver voksen og kan en masse ting selv.
I virkeligheden ville der også være mange situationer, hvor det giver mening at lave nogle individuelle løsninger, alt efter hvilket modenhedsniveau man i virkeligheden har.
Jeg ved også helt faktuelt, at der for nogle af de her unge menneskers vedkommende også er behov for, at der netop gives længere tid til at modnes og blive klar til at stå på egne ben, fordi man netop også har det her handicap, man skal leve med.
Derfor var jeg også rigtig glad for, at vi i hvert fald indtil videre fik lavet en løsning på den del, der gælder overvågning for unge mennesker, for det er også en del af løsningen på den her problematik, som SF har været optaget af igennem en længere periode.
Vi har faktisk også tidligere stillet forslag med DF i forhold til at prøve at kigge på nogle initiativer, bl.a. noget med, at overvågning var vigtig for os at få med.
Der kan jeg fortælle om en ung pige, der bor tæt på Randers, der netop også lige pludselig fra den ene dag til den anden enten skulle anbringes på en institution, eller også skulle mor passe den her unge pige uden selv at kunne varetage et arbejde og få nogen form for indkomst.
Det er et resultat af nogle meget rigide overgange, vi har i vores lovgivning, og som vi bør gøre noget ved.
Jeg synes, den del, som ministeren snakker om i forhold til Ankestyrelsen, er positiv, og jeg ser i virkeligheden frem til at kigge på, hvad det så er for nogle afgørelser, kommunerne træffer.
Men vi skal langt mere end det, for det handler jo ikke kun om kommunerne, slet ikke, det handler faktisk om borgerne, det handler ikke om, hvilke afgørelser kommunerne træffer, det handler om de unge mennesker.
For det er dem, det handler om, det er dem, der kan fortælle om, hvordan deres liv er, hvad de oplever, hvad det er, de har behov for.
Noget af det, som jeg ser som udfordringer, som systemet er nu, drejer sig både om den del om planlægning, og jeg håber, at kommunerne i langt højere grad bliver bedre til at planlægge i god tid, for vi ser alt for mange unge, der pludselig står uden nogen form for plan for, hvad der skal ske, eller også ophører deres hjælp, og det er derfor, vi også lægger op til, at de afgørelser, der er truffet, den hjælp, man har fået efter børnebestemmelserne, kan fortsætte, indtil man har vedtaget en ny plan og lavet nogle andre indsatser efter voksenbestemmelserne.
Det kan vi ikke se kan være yderligere udgiftsdrivende.
I virkeligheden beror det jo på en vurdering af barnets behov, men det kommer vi forhåbentlig til at blive klogere på.
Noget af det, vi også synes er et rigtig stort problem – noget, som jeg også nævnte under min indledende tale – er den del med, at der kan være så store forskelle på, hvilken hjælp man kan få, når man er ung, og når man så lige pludselig overgår til det 18. år, har fødselsdag, så får man ikke ret meget hjælp længere, og så kan man lige pludselig stå i en situation, hvor man ikke kan leve et aktivt liv.
Der synes jeg, det er dybt problematisk, at man i Danmark som 18-årig kan se frem til ikke at kunne deltage i partipolitisk arbejde eller foreningsarbejde, ikke kan deltage i fester eller gå på café, at man på en eller anden måde bliver institutionaliseret i sit eget hjem, fordi nogle af de her løsninger er for dyre.
Der bliver vi også nødt til at have kigget på, hvordan det så er, vi kan skabe en balance, en parallelitet mellem den hjælp, man fik efter børnebestemmelserne, og den hjælp, man kan få som voksen.
Det giver på sin vis ikke mening, at en livssituation skal ændre sig så radikalt, bare fordi man har haft fødselsdag.
Jeg må også sige, at det er en udfordring at leve op til de bestemmelser, der er i FN's handicapkonventioner, hvis vi putter mennesker i en institution i eget hjem allerede fra det 18. år.
Så der håber jeg i hvert fald, at Folketinget samlet set har nogle større visioner og i virkeligheden også vil være med til at udvikle på nogle måder, hvor vi kan skabe et mere smidigt system.
Jeg vil afslutningsvis gerne læse et forslag til vedtagelse op.
Sådan er det, man skal øve sig, indtil man kan det helt.
Derfor vil jeg gerne på vegne af SF, Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Enhedslisten, Alternativet, Venstre, Det Konservative Folkeparti, Dansk Folkeparti og Kristendemokraterne fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget er enige i, at der med vedtagelsen af L 17 blev taget et fornuftigt skridt i retning af at sikre en tryg overgang til voksenlivet for unge med handicap efter det fyldte 16. år.
For nogle unge med handicap og deres familier har overgangen til voksenlivet skabt store udfordringer.
De har oplevet, at der er skåret markant i den hjælp og støtte, de er blevet tildelt efter servicelovens børneparagraffer.
Folketinget opfordrer derfor regeringen til hurtigst muligt at undersøge forskellige konkrete modeller for, hvordan det yderligere kan sikres, at de unge ikke kommer til at stå uden den rette hjælp i forbindelse med overgangen til voksenlivet, herunder en model, hvor den unge kan beholde hjælpen efter børneparagrafferne, indtil den unge har fået bevilling efter voksenparagrafferne.
Herunder skal de økonomiske konsekvenser af disse modeller undersøges.
Regeringen skal efterfølgende drøfte disse modeller med Folketingets partier.«