Martin Lidegaard (RV), 2020-06-18:
Man kan godt være uenig med hr. Søren Espersen i mangt og meget, men man kan ikke tage fra ham, at han er en af de politikere, der interesserer sig mest glødende for rigsfællesskabet og virkelig har det inde under huden og i hjertet.
Det har vi i hvert fald til fælles, og det er jeg glad for at vi også får mulighed for at snakke mere om i dag.
Trekantsdramaet mellem USA og Danmark og Grønland har jo varet i mange årtier.
Det går i hvert fald helt tilbage til dengang, der under krigen sad en dansk ambassadør i Washington, der hed Henrik Kaufmann, som forhandlede på vegne af en regering, der ikke anerkendte ham, og han begyndte at diskutere med amerikanerne, hvad der egentlig var amerikanske, danske og grønlandske interesser i Grønland.
Siden dengang kan man sige, at der har været en meget delikat form for balance i forholdet mellem de tre lande.
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at USA betragter Grønland som absolut vitalt interesseområde og gerne overtog Grønland.
Det er ikke kun Trump, der har forsøgt at købe Grønland.
Det har adskillige amerikanske præsidenter gjort, men man har accepteret, at det ønskede hverken Danmark eller Grønland, og man har accepteret det på den måde, at så længe Grønland og Danmark gav lov til, at USA kunne varetage en helt basal sikkerheds- og forsvarspolitisk dimension, og så længe man følte sig betrygget i, at man var under det, man kunne kalde et sikkerhedspolitisk regime af USA, så kunne man godt leve med den selvstændighed og den autonomi, som både Grønland og Danmark havde.
Danmark har aldrig haft noget ønske om at opgive Grønland, dels af helt basale territoriale interesser, dels fordi man har en interesse i at bevare lavspænding i området, sikre en bæredygtig udvikling for Grønland og Danmark i området, og dels fordi man jo efterhånden også er blevet mere emotionelt engageret i Grønland med tætte statsforbindelser, folkelige forbindelser osv.
Men man har dog haft den interesse at holde amerikanerne så tæt på, at de under den kolde krig og også i dag vil udbrede deres atomparaply over grønlandsk og dansk territorium.
Grønland har haft og delt den sikkerhedspolitiske interesse at være beskyttet, men har også haft et helt legitimt ønske om med årene at opnå både større velstand og større selvstændighed.
For jeg er faktisk ikke helt enig med hr. Søren Espersen her.
I forhold til både den grønlandske regering og det, jeg vil opfatte som toneangivende grønlandske politikere, vil jeg ikke sige, det var overraskende, for jeg var glad for det, men jeg tænkte, at det alligevel var meget, at man – også folk, som man ved har kæmpet i årevis og i årtier for selvstændighed i Grønland – kom meget upoleret ud, synes jeg, og sagde, at man ikke havde noget ønske om, at USA på nogen måde skulle overtage Grønland, tværtimod.
Man ønskede heller ikke, at USA skulle overtage Danmarks rolle, om jeg så må sige, uden at overtage Grønland, og man gjorde sig ingen forestillinger om det.
Man ønskede bare at handle, som man kunne med alle mulige andre.
Det vil sige, at uanset hvilken intention der har ligget bag USA's bestræbelser – og her skal man ikke være naiv overhovedet; det er jeg til gengæld enig med hr. Søren Espersen og mange andre i – så synes jeg egentlig, at det grønlandske svar var rigtigt og godt.
For det, det står og falder med, er jo, om Grønland og Danmark kan blive enige om, at det at være afhængige af hinanden er bedre end at være afhængig af nogle andre.
Det er det, det står og falder med.
Jeg var betrygget ved, at toneangivende grønlandske politikere var klar over, at selv hvis man går ind for mere grønlandsk selvstændighed, og det gør langt de fleste grønlændere i dag, så er vejen dertil ikke at udskifte Danmark med noget andet og især ikke noget andet større land.
Det tror jeg er rigtigt set, ligesom jeg tror, det er rigtigt set, at de danskere, som ønsker et fortsat tæt forhold til Grønland, i den her situation ikke skal forsøge at tale de grønlandske ønsker og følelser for større selvstændighed og medbestemmelse på deres egen fremtid ned, men understøtte dem.
Jeg opfatter situationen så paradoksal, at hvis man er grønlænder og ønsker mere selvstændighed, så er den hurtigste og bedste og mest selvstændige vej til det et stærkere samarbejde med Danmark.
Hvis man ønsker at bevare fællesskab med Grønland som dansker, så er det at understøtte de grønlandske bestræbelser for større selvstændighed.