Jens Henrik Thulesen Dahl (DD), 2024-03-12:
Tak for det.
Det er jo en interessant debat, vi har, og jeg synes også, det er ualmindeligt, at vi egentlig diskuterer et beslutningsforslag fra regeringen og ministeren, der opfordrer til, at man vedtager, at nu skal regeringen komme med et lovforslag.
Jeg synes, at debatten jo peger lidt på, at man har lidt travlt, eller at der gerne må ske noget.
Så undrer jeg mig lidt over, hvorfor vi skal ad den omvej i stedet for.
Regeringen har jo sådan set mig bekendt kompetencen til at fremsætte lovforslag, hvis de synes, at det er vigtigt med et lovforslag.
Men det skal jo ikke forhindre os i at debattere beslutningsforslaget, som det nu ligger her i dag.
Det er, som mange også har sagt, et svært og dilemmafyldt emne, vi taler om, når vi taler organdonation.
På den ene side har vi nogle, der kan være meget desperate for at få et nyt organ, på den anden side har vi pårørende, og på den tredje side har vi afdøde, kan man sige, som vi også skal tage hensyn til.
Der er flere parter, der har en rimelig ret, synes vi i Danmarksdemokraterne, til at bestemme, hvad der skal ske med organerne.
Rent principielt mener vi i Danmarksdemokraterne, at man selv har retten til at bestemme.
Samtidig kan vi også godt se, at der kan gøres rigtig, rigtig mange ting for at understøtte, at man tager stilling.
Når jeg så læser ministerens forslag om en blød model med aktivt fravalg, bliver det sådan lidt uklart, hvad det egentlig er, det betyder.
Det sender et signal om, at alle som udgangspunkt er organdonorer, og når jeg hører både ministeren og regeringspartiernes ordførere, er det jo samtidig meget klart, at det ikke ændrer noget i praksis.
Hvis man ikke tager aktivt stilling, er det, præcis som det er i dag, nemlig at de pårørende kommer til at tage stilling i den endelige situation.
Kunne jeg så ikke bare være ligeglad?
Nej, det synes jeg egentlig ikke, for hos Danmarksdemokraterne mener vi faktisk, at det er forkert at signalere, at udgangspunktet er, at det er staten, der har retten til organerne.
Udgangspunktet må være, at det er den enkelte borgers egne organer, og så kan man opfordres til at tage stilling.
Og når man nu taler om at tage stilling, kan jeg sige, at da jeg sad og skulle forberede mig til det her, tænkte jeg, at jeg da lige prøver at kigge på sundhed.dk og på borger.dk for at se, om der ligger et eller andet motiverende, der siger: Tag nu stilling – kig nu ind her.
Der er informationer at finde, hvis man googler, og også, hvis man går ind og søger med søgefunktionen osv., men det er ikke sådan noget, der lige dukker op og spørger en, om man har taget stilling.
Det kunne være et sted at starte.
For er der reelt set 80 pct. af befolkningen, der ønsker at være organdonorer, er der selvfølgelig et eller andet skævt i, at der ikke er 80 pct., der har registreret sig.
Vi vil gerne arbejde på, at vi får flere til at tage stilling.
I den sammenhæng er det helt centralt, at man også har med, at man tager en dialog med sine pårørende, og det synes jeg virkelig er et dilemma.
Der er sikkert nogle af mine organer, der i givet fald ville kunne bruges, men det kunne typisk måske være vores børn, der har taget stilling, og det kunne være, at jeg som pårørende måske oplevede, at det anede jeg ikke at de havde.
De vil gerne give organerne.
Det kunne være, at jeg ikke synes, at de skulle have lov at give organerne.
Det kunne være, at jeg ikke havde lyst til, at der skulle skæres i dem.
Det har jeg vel lov til at bestemme?
Men konkret i forhold til beslutningsforslaget, som det ligger her, kan vi fra Danmarksdemokraternes side ikke støtte det, fordi det indebærer et signal om, at man som udgangspunkt ikke har retten over egne organer.
Tak for ordet.