Jens Joel (S), 2022-03-25:
Tak for det, formand.
Og tak til Liberal Alliance for at rejse den her debat, som vi jo heldigvis har haft før, men hvis grundlag vi jo mildest talt ikke har taget hånd om.
Altså, nu har rigtig mange før mig jo nævnt nogle af de tal, der viser, hvilke massive problemer der er, så det vil jeg sådan set ikke bruge mit krudt på.
Men jeg er glad for, at vi på en eller anden måde bevæger os ind et sted, hvor vi i virkeligheden nærmer os hinanden og nærmer os en diskussion om, hvad det egentlig er, der er problemet her.
Og jeg tænkte selv rigtig meget over det, fordi jeg havde en meget god debat på Aarhus Universitet – faktisk med hr. Alex Vanopslagh – hvor jeg syntes, det var ret stærkt af ham som en jo åbenlyst liberal politiker i virkeligheden også at anerkende, at den der totale frihed nogle gange kan være totalt ødelæggende.
Altså, det der med, at der ligesom bliver sagt, at man kan blive til hvad som helst og kun skal lytte til sine drømme, betyder, at man kommer i et ekstremt eksistentielt pres hver eneste dag, for hvis ikke man er på vej til Nobelprisen eller et eller andet, som er lykken, hele tiden, så har man jo nok selv truffet et forkert valg.
Altså, der er jo ikke nogen af os, der går igennem hverken et familieliv, et arbejdsliv, et ungdomsliv eller noget som helst andet, uden at det nogle gange er træls.
Og når det går galt, er det nok, fordi du har valgt noget forkert.
Altså, det kan også bare være en del af livet, og det er ekstremt angstprovokerende, at man hele tiden har ansvaret.
Ja, altså, det er jo rigtigt, at uddannelse sætter den enkelte fri til at forfølge nogle drømme, og derfor er det at tage en uddannelse jo noget, man gør for selv at få flere muligheder.
Men det er jo også rigtigt, at man tager en uddannelse, fordi man gerne vil have en plads; man vil gerne udfolde noget; man vil gerne løse en opgave; man vil gerne være noget for nogen.
Og det er jo ikke uafhængigt af, hvad de andre er.
Det er jo, fordi der er nogle, der skal undervises, at det er meningsfuldt at være lærer.
Altså, der er jo simpelt hen roller i det her samfund, som man skal have.
Derfor tror jeg faktisk, det er godt, at vi på tværs af det politiske spektrum er begyndt at diskutere både det der med, hvad ens plads er i samfundet, i fællesskabet, men også, hvordan rammerne i skolesektoren bidrager.
For det er jo klart, at vi bruger rigtig meget tid i skolen.
Og derfor synes jeg også, det er klogt at diskutere, hvordan man fastsætter normerne, altså først og fremmest: Hvad er overhovedet dannelsesidealet eller dannelsesbegrebet?
Er det for smalt?
Der tror jeg, vi er bredt enige om – heldigvis – at de ting, vi lærer i skolen, måske er blevet for ens, altså for bogligt fokuseret.
Og derfor er der for mange børn, som ikke når at shine, altså fordi de har deres styrker et andet sted.
Og så er der i øvrigt dem, som er gode til det boglige, men som bare ikke lærer at sætte lampen op, og som derfor ikke mestrer deres liv og skal ringe til en ven, hver gang de har et helt almindeligt dagligdags problem.
Nå, men den bredere dannelse tror jeg vi skal have.
Men jeg tror også, vi skal holde fast i – det er i hvert fald min overbevisning – at der er rammer, at der er noget, man kan, at der er nogle ting, man skal leve op til.
Og det er jo der, hvor bedømmelse og karakterer, synes jeg, også giver en guidance.
Det er bare meget vigtigt, når der faktisk sker en bedømmelse, at det ikke betyder, at man så også instrumentaliserer uddannelsessystemet, for det er et af de største problemer.
Jeg kan huske, da jeg gik på universitetet – jeg er faktisk ikke sikker på, at jeg skulle have været der, for hvis jeg nu ikke bare havde tænkt over, hvad jeg lige havde lyst til, men faktisk havde tænkt over, hvad jeg godt kunne tænke mig at arbejde med, så skulle jeg nok have været lærer.
Men det er en anden snak.
Og min opfattelse er nu, at flere og flere børn og unge spørger sig selv: Hvad skal jeg bruge det til?
Altså, er det en del af pensum?
Kan jeg kapitalisere på den her investering af tid?
Og jeg tror, det er ekstremt uheldigt, hvis vores tid – apropos om man er ydre- eller indrestyret – hele tiden handler om, at det, man sigter efter at prøve at bruge tid på, er noget, man tror giver en bedre karakter eller er en del af pensum eller stiller en stærkere i en eller anden sådan instrumentalisering af uddannelse og dannelse, for – helt ærligt – vi bliver jo mest dannet, når det ikke var med vilje.
Altså, man løber ind i en indsigt, som man ikke havde regnet med at få, fordi man ikke på forhånd ligesom havde udset sig det foredrag og eller et eller andet.
Og det er sådan en helt banal erkendelse, men jeg tror alligevel, det er noget af det, som har gjort, at vi har mistet en kollektiv orienteringsevne, nemlig at vi ikke længere har tid.
Vi har ikke tid til noget som helst, som ikke er det, der er kernen.
Og det tror jeg også vi skal gøre noget ved.
Uha, det er godt nok ikke meget, man når at sige om det her område, selv om jeg har snakket virkelig længe.
Jeg vil læse et forslag til vedtagelse op, når jeg nu ikke kan nå at sige mere her, og det er på vegne af S, SF, RV og EL: Forslag til vedtagelse
»Folketinget ser med stor bekymring på den udbredte mistrivsel blandt børn, herunder de negative følgevirkninger af coronapandemien for børns trivsel.
Håndteringen af covid-19 i Danmark har understreget vigtigheden af stærke fællesskaber for børn.
Folketinget konstaterer, at flere initiativer er sat i gang med henblik på at styrke de fællesskaber, som børn indgår i.
Det gælder særligt indførelsen af minimumsnormeringer samt løft af folkeskolen og fritidspædagogikken, der skal sikre mere ro, tryghed og omsorg i børns hverdag.