Anni Matthiesen (V), 2019-02-19:
Tak for det.
I Danmark ser vi jo desværre et stigende antal unge, som står over for det, vi betegner som, at de har ondt i livet.
Så jeg må sige, at jeg synes, den er gal, og jeg mener, det siger sig selv, når mellem 20 og 22 pct. af danske piger mellem 15 og 19 år har gjort skade på sig selv, at det er et råb om hjælp, og at der skal gøres noget.
Hvem er så de her unge mennesker?
Det kan egentlig være næsten hvem som helst
vi ser jo, at de her problemer både rammer unge fra socialt udsatte familier, men at de også rammer de unge, som vi somme tider stempler som 12-talspigerne eller perfektionisterne – det kan lige så vel være ressourcestærke unge, som vi måske ikke havde troet ville risikere at falde ud over kanten i deres liv.
Vi står jo med nogle ungdomsproblemer, som kan ramme enhver, måske din nabos søn eller drengen fra den lokale sportsklub eller måske dit eget barn.
Det er lidt paradoksalt, for vi befinder os jo også i et samfund, hvor de unge mennesker, heldigvis langt de fleste, klarer sig rigtig, rigtig godt og gør alt det, som vi faktisk gerne vil have dem til – altså det med, at de tager en ungdomsuddannelse.
Ungdomskriminaliteten har aldrig været så lav, som den er i de her år, og rigtig mange unge mennesker spiser sundere, drikker mindre osv.
Så der er faktisk også rigtig mange positive ting at sige.
Så tænker vi vel egentlig alle sammen, og det tror jeg vi gør på tværs af partierne: Hvad skyldes den situation, som vi er i?
Og der må jeg sige, at en af de ting, som jeg vælger at tage frem her i min tale, er den hastighed, som teknologien udvikler sig med.
Vi har set sociale mediers indtog – eller det, som der er nogle unge mennesker der kalder det, nemlig at de har fået Fortnitefeber – og de bruger rigtig, rigtig mange timer på de sociale medier foran computerskærmen.
Og når jeg er ude at snakke med nogle af de unge mennesker omkring de her ting, er det, de faktisk selv efterspørger en gang imellem, at have nogle anderledes og mere nærværende fællesskaber og ikke kun de fællesskaber, som man godt kan have bag en skærm, men som jo alligevel ikke gør, at man kigger hinanden i øjnene.
Derfor vil jeg sige, at noget af det, som jeg tror er vigtigt at vi også italesætter, er vigtigheden af at have de her forpligtende fællesskaber, de gode fællesskaber, hvor man er sammen fysisk og ikke kun, kan man sige, er forbundet af en skærm.
For det er nemlig sådan, at de her forskellige typer af spil og programmer, som man jo også selv bliver betaget af som voksen, bliver man næsten afhængig af.
Vi kan hver især bare kigge på os selv.
Jeg har i hvert fald tit tænkt over det, når jeg f.eks. sidder og venter i lufthavnen, eller når jeg sidder og venter ved lægen i venteværelset, eller når jeg sidder i toget – hvor mange af os voksne, som jo på en eller anden måde har et afhængighedsforhold til vores iPhone eller iPad, glemmer at kigge på, hvem det er, der sidder ved siden af os, eller prøver at tage kontakt til den, vi sidder overfor eller ved siden af?
Der viser undersøgelser jo desværre også, at netop det med empatien blandt de unge er stærkt faldende.
Det der med at have styr både på sine egne følelser, men også at kigge de andre i øjnene og spørge ind til, hvordan de egentlig har det, er noget af det, som kræver, at man er fysisk til stede, at man er nærværende, og ja, at man er en del af en eller anden form for fællesskab.
Nu skal det ikke lyde, som om jeg mener, at det kun er de sociale medier, som har skylden for alt det her, men jeg siger bare, at jeg godt tror, det kan være noget af det, der er skyld i, at vi ser en øget mistrivsel blandt børn og unge.
Og så må jeg igen sige, at ja, der findes mange forskellige årsager, og at det dermed er vigtigt, at vi også tager debatten her i Folketinget.