Pelle Dragsted (EL), 2016-06-01:
Det afhænger jo fuldstændig af den situation, der er ude i verden.
Tak, formand.
Hun blev heldigvis sat sammen igen, men har siden været forfulgt af følgerne.
Hun skal løbende omopereres, og hun har kroniske smerter.
Alligevel kæmpede Susanne sig til en uddannelse og havde faktisk også i en periode gode job på forskellige virksomheder.
Hun fik børn, boede i et hus nord for København, men desværre blev smerterne værre og værre, og operationerne blev der også flere af, og til sidst kunne hun ikke længere passe et job.
Efter en periode på sygedagpenge røg hun ud i kontanthjælpssystemet, og her gælder som bekendt andre regler.
For at modtage kontanthjælp var hun nødt til at sælge sit hus, og hun måtte sammen med børnene flytte til et socialt boligbyggeri uden for København.
Hendes læge og alle andre eksperter mener ikke, at hun nogen sinde vil genvinde arbejdsevnen, og de mener, hun er berettiget til førtidspension.
Men kommunen er af en anden mening, så Susanne er ligesom tusindvis af andre danskere endt i et limbo i kontanthjælpssystemet.
For syg til at arbejde, men efter kommunens holdning er hun for rask til at modtage førtidspension.
Livet på kontanthjælp er, i modsætning til hvad man nogle gange hører herinde, benhårdt.
Der er aldrig penge i slutningen af måneden, der er ikke råd til en tur i biffen med ungerne, og gælden til familie og netværk vokser bare.
Susannes første store sorg, da hun mistede sit arbejde, var selve tabet af arbejdsevne og identitet og kolleger, men bagefter kom også chokket over at møde et system, som man egentlig troede var til for at hjælpe en, men som i stedet mødte hende med mistænkeliggørelse og bureaukrati og træghed.
Oven i det meldte skammen sig – en skam, der desværre næres af den fordomsfulde debat om arbejdsløse, som mange af mine kolleger herinde også bidrager til, og af frygten for den næste avisforside eller det næste dokumentarprogram om de dovne ledige.
Susannes historie er bare en af mange – vi hører dem desværre igen og igen – om, hvordan mennesker dør, inden deres sager om pension når at blive behandlet, om syge mennesker, der sendes i såkaldt sengepraktik.
Mange af de her mennesker har ligesom Susanne arbejdet og bidraget til samfundet i årevis, og de bliver dybt chokeret over de vilkår, de møder, når de uforskyldt er blevet ramt af arbejdsløshed eller sygdom.
Vi opdager det nemlig først, når det rammer os selv, altså hvor kort afstanden er blevet fra en normal tilværelse til en økonomisk deroute; en fyreseddel, en ulykke kan på kort tid ændre hele tilværelsen, fordi trygheden ikke er der længere.
De her vilkår er ikke kommet af sig selv, det er konsekvensen af to årtiers social- og arbejdsmarkedspolitik, der har haft det som sin klare målsætning at gøre livet som arbejdsløs så hårdt og så ubehageligt som muligt.
Det er konsekvensen af de såkaldte reformer, som et flertal af de gamle partier herinde har vedtaget på tværs af blokkene.
Historien om Susanne er en historie om Danmark, som Danmark er blevet, men hvorfor?
Reformerne er nødvendige, fik vi at vide, for vi skal have mere vækst.
Men væksten er lavere i dag, end før flertallet herinde gik reformamok, og alligevel kommer de nu med krav om nye reformer, altså mere utryghed, mere usikkerhed for almindelige mennesker, mere af en medicin, som åbenlyst ikke har virket.
Er vi parat til at acceptere et land med markant højere ulighed?
Er vi parat til at få mindre tid sammen med vores familier?
Er vi parat til at udsætte vores arbejdsløse kolleger for endnu flere ydmygelser?
Den diskussion har vi aldrig taget, og den diskussion bør vi tage.
Det andet argument, som reformamokpartierne har fremført, er, at reformerne var nødvendige, hvis vi skulle have råd til velfærd for at skabe råderum, som det så flot hedder i de gamle magtpartiers lingo?
Men hvordan hænger det sammen, for Danmark er jo et af verdens mest velstående samfund, og vi er blevet mere og mere velstående over de sidste årtier?
Det er såmænd, fordi den velstand, vi har, er blevet fordelt mere og mere ulige, fordi mere og mere velstand koncentreres hos nogle få.
For der er også et andet Danmark langt fra Susanne, langt fra alle de andre danskere, der er ramt af arbejdsløshed og sygdom, langt fra alle almindelige danskere.
Det er det Danmark, som statsministeren forleden havde inviteret til et møde om på Marienborg, altså om Danmarks fremtid – Direktørdanmark, Millionærdanmark.
Der er ikke råd til velfærd, siger de.
Okay, men der var råd til at forære Goldman Sachs 10 milliarder danske kroner for 18 måneders tjeneste.
Der er ikke råd, siger de, der er ikke råd til anstændige vilkår for udsatte danskere, men der er råd til at bruge 50 mia. kr. på nye kampfly.
Der er ikke råd, siger de, der er ikke længere råd til et solidarisk samfund, men der er råd til at nedsætte selskabsskatten med 4 mia. kr., til at sænke topskatten med 3 mia. kr. og til at sætte skatten ned på luksussportsvogne.
Virkeligheden er, at der er råd.
Der er råd til, at vi kan sikre Susanne at kunne leve et værdigt liv med sine børn, der er råd til velfærd til vores gamle, hvis vi vælger det, og hvis vi ønsker det.
De såkaldte reformer var ikke nødvendige.
De var politiske valg, og de var forkerte politiske valg.
Der er brug for nogle nye politiske valg i Danmark, der er brug for mod, der er brug for nytænkning, og der er brug for forandring.
Vi skal ikke have flere af den slags reformer, som bare er et andet ord for at gøre livet mere utrygt for almindelige mennesker.
Vi skal ikke have flere benspænd for Susanne og de andre udsatte danskere.
Vi skal ikke have flere gaver til dem, der i forvejen har mere, end de kan bruge.
Nej, vi skal have en målrettet indsats for at bekæmpe uligheden, og vi kunne passende starte med at sikre, at de banker, som har tjent milliarder på at blive reddet af staten, betaler tilbage til fællesskabet krone for krone.
Men nytænkning handler jo ikke kun om økonomi, det handler også om tillid, for det er ikke kun Susanne og de andre arbejdsløse danskere, der bliver mødt med mistillid, det er også de mennesker, der tager hånd om vores velfærdssamfund.
I stedet for tillid og tro på deres faglighed bliver vores offentligt ansatte
overdænget med dokumentationskrav og skemaer, for tænk nu, hvis SOSU-hjælperen tog en kop kaffe for meget med fru Sørensen, eller tænk, hvis socialrådgiveren indkaldte den arbejdsløse til et kontrolmøde for lidt.
Lad os nu opgive den tossede idé om, at regnedrengene inde i Finansministeriet og alle deres Excel-ark forstår verden bedre end de mennesker, der står med hænderne i bolledejen.
Lad os så også vise tillid til vores lokaldemokrati, til vores kommuner, og lad dem forvalte deres egen økonomi i stedet for, som regeringen vil, komme og tage pengene op af kommunekasserne med det såkaldte nedprioriteringsbidrag.
Men vores rolle i verden kalder i den grad også på forandringer.
Der var engang, hvor Danmark var kendt for at være et foregangsland, som vakte opsigt for det gode, for sine progressive holdninger.
Tænk, hvis Danmark igen blev kendt som en progressiv og fredelig nation, som verdensmester i udviklingsbistand, som konfliktløser, som brobygger.
Det er vores vision.
Det har været decideret sørgeligt at opleve en regering, som kæmper for at undergrave den grønne omstilling.
Den ene dag vedtager de en gyllelov, som med stor sandsynlighed vil føre til iltsvind og døde fisk i vores fjorde og åer, den næste dag vil de stoppe byggeriet af vindmøller.
Vi skal den stik modsatte vej.
Ambitionerne skal ikke ned, de skal op.
Vi er nødt til at indrette os på en fremtid, hvor det, der vækster og vokser, er vores fritid og vores livskvalitet i stedet for vores materielle forbrug.
Det er en mulighed, ikke et problem.
Mere tid til familien og kortere arbejdstid er noget, som mange af os drømmer om.
De forandringer, jeg har talt om, er nogle af de forandringer, som vi gerne vil være med til at skabe, og vi rækker hånden frem til alle dem, både herinde på Christiansborg og uden for, som vil være med, for vi må aldrig glemme, at vi selv skaber det samfund, vi lever i, og at vi kan forandre det, hvis vi vil.
Det er ikke nogen naturlov, at Susanne skal leve under de vilkår, hun gør, eller at rigdommen skal klumpe sig sammen hos nogle få i toppen.
Det er politiske beslutninger, de kan laves om, Danmark kan blive et godt land, hvor alle er med, og hvor vi passer på hinanden.
Tak for ordet.