Jakob Sølvhøj (EL), 2020-06-04:
Det er et rigtig fint forslag, som SF her har fremsat.
Det er rigtig vigtigt, at der kommer et endnu stærkere fokus – de hidtidige ordførertaler har jo bevidnet, at der er et fokus, men der skal komme et endnu stærkere fokus – på, hvordan vi hjælper børn, der er i alvorlig mistrivsel, børn, der kæmper med angst eller depression, og som for manges vedkommende ikke får den hjælp, de har behov for, og for en dels vedkommende i hvert fald ikke får den hurtigt nok.
Ligesom med det foregående forslag, vi drøftede, kan man også her se, at der er store kommunale forskelle på, hvordan det her håndteres, og i den undersøgelse, som der henvises til i SF's bemærkninger til forslaget, kan man jo se, at organiseringen af PPR er meget forskellig fra kommune til kommune, og jeg tænker, at det behøver måske nok ikke i sig selv at være et problem.
Altså, der tror jeg ikke, vi skal sige: Det kun kan gøres på én måde.
Det er placeret under forskellige forvaltninger og forskellige udvalg, men når man går ind og kigger på de tidsforløb, der er, i forhold til hvornår der iværksættes en proces, er det jo dybt, dybt bekymrende, at der er så stor en forskel.
Jeg tror, det er en tredjedel af kommunerne, hvor der er en ventetid på mellem 3 og 6 måneder, nogle steder endda helt op til 1 år, og det er jo en helt håbløs situation, når vi har børn og unge, der er i alvorlig mistrivsel.
Hvad gør vi så ved det?
Altså, jeg synes, det er en rigtig tænkning, som ligger i SF's forslag, om, at vi skaber en lovgivningsmæssig forpligtelse.
Jeg synes, det er godt, at det er formuleret sådan, at man ønsker, at regeringen indkalder til en forhandling om det.
Jeg synes, der har været meget imødekommelse over for SF's forslag, og der er jo ingen grund til at gøre det her til noget enklere, end det er.
Så på den måde synes jeg det er fornuftigt, for jeg synes altså, det er rigtigt, at der skal være en lovgivningsmæssig forpligtelse.
Jeg har studset over de formuleringer, der er i lovgivningen i dag, og som der også henvises til.
I bekendtgørelsen om specialundervisning og pædagogisk bistand er der en skitsering af, hvad forløbet skal være, hvis man skal henvise et barn til hjælp, og dér står der så det pudsige i punkt 5, som der henvises til – slå det efter – at hvis en elev befinder sig i en særlig vanskelig situation, der nødvendiggør en øjeblikkelig indsats, kan skolen sætte ind.
Det er i hvert fald en underlig modstilling, og jeg synes, vi skal have belyst det, som ministeren også henviste til, nærmere i forhold til den sociale lovgivning.
Det er lidt ejendommeligt at sige
, at er man i en særlig vanskelig situation, der nødvendiggør en øjeblikkelig indsats, kan kommunen eventuelt sætte ind.
Altså, der er jeg enig i noget af den retning, som SF foreslår, altså at man dér i bekendtgørelsen ændrer en »kan«-bestemmelse til en »skal«-bestemmelse.
Det lader umiddelbart til at være en rigtig fornuftig løsning.
Der er i hvert fald et åbenlyst misforhold, synes jeg, mellem konstateringen af behovet og kravet til indsatsen, sådan som det er skitseret.
Så stor tak for at have fremsat forslaget.
Jeg synes, det er rigtig godt, at vi får diskussionen.
Det er ikke sikkert, at vi lige kan trække dén rigtige løsning op på et øjeblik, men Enhedslisten er helt med på tænkningen om, at de gode viljer og forhåbninger om, at kommunerne nok skal gøre det bedre, best practise osv., som jeg ikke vil kaste vrag på, for det kan der også være god mening med, ikke er nok.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi kigger på lovgivningsmæssige forpligtelser.
Så der er støtte herfra.
Jeg kan forstå på hr. Jacob Mark, at vi ikke skal række hånden i vejret, havde jeg nær sagt, trykke på knapperne, rejse os op gør vi for tiden, men vi er med på at kigge på en beretning, så vi kan lande det her på en god måde.