Morten Messerschmidt (DF), 2024-05-02:
Tak, formand.
Vi oplever alle sammen igennem vores tilværelse erkendelser, som forandrer os som mennesker, som politikere.
En af de vigtige erkendelser, som de seneste uger har været drøftet, ikke bare som indre anliggender, men som ydre anliggender, er de vigtige overvejelser, som vores gode kollega hr. Frederik Vad bekendtgjorde her fra talerstolen under den, synes jeg, sjældent interessante værdipolitiske debat for et par uger siden, nemlig den erkendelse, at integration af muslimer i Danmark ikke alene kan defineres ved, om de har et arbejde og i øvrigt kan holde sig inden for straffeloven, men at integration, altså det at høre til i et land, i et folk, er et indre anliggende.
Det kan man ikke sætte på formel, og det kan man ikke kræve bevis for, lige så lidt som man i en familie kan kræve bevis for, om nu ægtefællen rigtigt elsker, eller om blomsterne måske er gule frem for røde – man kan ikke kræve et bevis.
At høre til i en familie ligesom at høre til i et folk er noget, man igennem hele sin tilværelse beskriver ved sin adfærd, ved sin omgang, ved sin omgangstone og ved sine valg.
Det er en uhyre vigtig erkendelse.
Det er en helt afgørende erkendelse, som hr. Frederik Vad her har bevæget sig ind i.
Spørgsmålet er, hvad vi gør igennem livet, når vi kommer til nye erkendelser.
Hvis ikke vi handler på dem, hvad siger det så om os som mennesker?
Jeg har siden hr. Frederik Vads tale tænkt meget på Platons hulelignelse, hvor man forestiller sig en gruppe mennesker, der sidder nede i mørket, nede under jorden, og det eneste, de ved om, hvad der foregår oppe på jorden, er de skygger, som bliver kastet ned på væggen i hulen.
De mennesker er formørkede, de kender ikke sandheden, og de må handle derefter.
Men så en dag er der en, der bryder ud af hulen, kommer op, op i lyset, misser med øjnene og begynder at se, hvad virkeligheden er.
Hvem er egentlig den største synder – den, der sidder nede i huden og ikke kender virkeligheden og derfor træffer forkerte beslutninger, eller den, der kommer op i lyset og kan se virkeligheden, men stadig væk træffer de forkerte beslutninger?
Det er den anden, hr. Frederik Vad.
Det er derfor, jeg i dag tager ordet, altså fordi vi har fem afstemninger foran os, som er definerende for, om hr. Frederik Vad og dem af hans forhåbentlig mange partifæller, som er nået til den samme erkendelse, som vi i Dansk Folkeparti kom til for snart 30 år siden, også er villige til at handle på det.
Den første afstemning om, at Danmark udtræder af statsborgerretskonventionen, er fuldstændig afgørende for, at det her Folketing igen tager ansvaret for, hvem det er, vi tildeler indfødsret; at vi ikke lader konventioner, som er skrevet i en helt anden tid og af folk, der ikke anede, hvilke forudsætninger de ville blive brugt under, bestemme, men at vi selv bestemmer, hvem det er, vi giver den fineste gave, nemlig indfødsretten.
Det er ikke et tilfælde, at Grundtvig, som forfattede de ord, jeg citerede før, var formand for Indfødsretsudvalget, for der er et snævert bånd, et rosenbånd, usynligt og skrøbeligt, men et bånd mellem den gave, man får, når man får indfødsret, og selvfølgelig det indre anliggende at være dansk.
Nej, det at være dansk er, at man elsker Danmark, som man elsker sin mor.
Det er jo ikke et tilfælde, at det hedder modersmål og fædreland, for det at høre til i et land er som at høre til i en familie.
Danmark er ikke nogen bedre familie end Tyskland og Sverige og så mange andre, men det er vores familie.
Derfor skal vi passe på den, og derfor skal vi ikke bare kaste indfødsret i grams.