Morten Messerschmidt (DF), 2020-06-18:
Tak, formand.
Når justitsministeren taler om anden verdenskrigs rædsler og Nazityskland, kommer jeg til at tænke på franske Alexis de Tocqueville, der jo som bekendt rejste rundt i de amerikanske delstater og undersøgte de forfatningsretlige traditioner og spekulerede over, hvordan det kan være, at Mexico, der havde annekteret den amerikanske forfatning, var så fundamentalt anderledes end USA eller de amerikanske delstater.
Hvordan kunne det være, når det samme juridiske grundlag gjaldt i to forskellige lande, at det ene så var dybt korrupt og uordnet, hvorimod det andet – okay, det var ikke Danmark – havde en tilstræbt retsstat osv.?
Og hans konklusion, som, må man sige, også følger linjen af europæiske konservative filosoffer som Joseph de Maistre osv.
og for så vidt i et vist omfang Montesquieu,
er jo, at det gode samfund ikke opstår på grund af lovens ord, men at det opstår på grund af den kultur, udvikling, sædvane, homogenitet, eller hvad det nu måtte være, som er i det pågældende samfund, og som deraf skaber det gode, som bliver kodificeret i loven.
Det var jo derfor, jeg valgte at indlede med Jyske Lov, altså for at spørge, om der, hvis Nazityskland eller man under Weimarrepublikken havde skrevet under på den europæiske menneskerettighedskonvention, så var nogen, der havde forestillet sig, at det havde begrænset Hitlers modbydeligheder.
Det havde det da ikke, lige så lidt, som det i dag begrænser Putin eller Erdogan eller andre, hvad skal vi sige, pseudodemokrater.
Det er jo det, der er paradokset: Man har skabt et regime, der jo i vidt omfang hviler på en frivillighed eller en indforståethed, hvor vi i de pæne lande som Danmark og Holland – ja, de vesteuropæiske lande, måske EU-landene – retter ind og gør, hvad vi får besked på, også selv om vi er fundamentalt uenige og kan rette den saglige og ordentlige kritik, som justitsministeren her nævner, mens de i de lande, som jo allerede har besluttet sig for ikke at ville være demokratiske, har sat sig ud over det, hvad enten de så hedder Hitler eller Stalin eller noget andet nutidigt.
Det vil de ikke blive forhindret i af de her konventioner.
Det er jo der, hvor den her konvention på den ene side er græsselig og på den anden side er fuldstændig ligegyldig.
Problemet er, at det er de gode, som den er græsselig over for, og de onde, som den er ligegyldig over for.
Derfor må jeg sige, at jeg godt forstår justitsministerens intentioner, når han siger, at konventionen er god nok, men er den nu det?
Altså, er det i orden at overlade til et felt af 47 dommere at definere f.eks. retfærdighed i rettergangen, når det er noget, som vi her i Folketinget har følt trang til at skulle have mere end 1.000 paragraffer til at definere i retsplejeloven?
Så nævner man Hauschildtsagen.
Ja, kunne man forestille sig i dag, at en sag som Hauschildtsagen blev oprullet i medierne, uden at Folketinget ville have reageret?
Nej, selvfølgelig kunne man ikke det, og det samme gælder for Grønjakkesagen og alle mulige andre sager, hvor vi jo har et velordnet system i Danmark, som gør, at der, når den slags åbenlyse urimeligheder opstår, jo så ikke er brug for, at det sendes til Strasbourg for at blive bedømt af nogle i øvrigt ikke særlig velkvalificerede såkaldte dommere.
Det kan vi godt håndtere selv, og det er derfor, at jeg, når jeg sidder og slår plusser og minusser på papiret, så må sige, at den overvejende mængde altså er minusser ved det for Danmark.
Det er jo ikke så meget, at vi er medlemmer af konventionen, men det er deri, at vi i 1992 har løftet den op til at stå over dansk ret, til at være over myndighedsskønnet, at problemet opstår.
Vi kan godt have en diskussion om policy making og aktivisme og sådan nogle ting, og det er noget skidt, og det strider helt mod den praksis, vi kender fra grundloven, § 64, om, at man skal følge lovens ord osv., men når man har en international retspraksis, hvor man dag for dag sidder og afgør sager – den ene dag er det Tyrkiet, den næste dag er det Norge, den tredje dag er det Rusland, og så er det Portugal – er det jo klart, at man så udvikler en retspraksis, som er løsrevet fra det nationale og derfor vil se abrupt ud, men som følger den internationalistiske logik, der jo er ved domstolen, og det er derfra, problemet opstår.