Sjúrður Skaale (JF), 2021-06-02:
Tak for det.
Denne talerstol er til det fælles, det samfundsmæssige, og ikke til det private, personlige eller det intime.
Men i dag bliver jeg nødt til at gøre en undtagelse, for jeg er blevet gjort opmærksom på nogle personlige forhold, som det nok er bedst at jeg selv fremlægger, før en eller anden blodtørstig journalist graver det frem og gør det til en stor skandale.
Min rolle her i huset er at være en nordatlantisk modvægt til rigets danske politiske og kongelige centralmagt.
Det problematiske i den nye indsigt, jeg har fået, er, at jeg selv er dansk.
Ham er der sikkert andre her i salen der også stammer fra, men jeg skulle jo netop være noget andet.
Derfor sætter den nye viden både mit personlige og mit politiske liv i et nyt perspektiv, og de mange mærkelige følelser, det vækker, strækker sig helt fra frygt for at blive beskyldt for dobbeltspil til stolthed – stolthed over, at det altså var min familie, der forenede Danmark, begyndte et opgør med 900-tallets meget brutale skikke ved at indføre kristendommen og således startede den lange rejse imod den retsstat, som vi kender.
De, der har læst Frans G. Bengtssons fortælling om bl.a. Harald Blåtand i de legendariske romaner »Røde Orm«, ved, hvad jeg taler om.
I min familie har vi altid dyrket de bøger, og nu forstår jeg hvorfor.
Det er vores familiefortælling.
Det er hylende morsomt, men det er også gruopvækkende at læse om, hvordan fejder blev afgjort ved, at den, der kunne kappe hovedet af sin fjende, fik ret.
Men midt i al grusomheden må man dog sige, at afgørelser blev truffet.
Når et hoved rullede, kom man videre, og der kan vi lære noget af de gamle vikinger – ikke når det gælder de rullende hoveder, men når det gælder det med at komme videre.
Der har i dagspressen på det sidste været mange historier om alt for lange ventetider i retssystemet.
Hverken de kriminelle eller deres ofre kan komme videre med deres liv, fordi de venter og venter på domstolenes afgørelser.
Retssystemet er fælles for hele riget, og vi oplever også problemet på Færøerne.
Jeg har før talt om en stor civil erstatningssag, der blev rejst mod ledelsen af en dansk bank på Færøerne og dens danske datterbank, der begge blev erklæret konkurs i år 2010.
For et år siden faldt der endelig dom i sagen om den danske datterbank.
Jeg tager den op igen i dag, for sagen i forbindelse med den færøske bank kører stadig væk, og nu står det klart, at efter en dom i byretten i 2019 skal retssagen starte igen i Østre Landsret om et år.
Der forventes at falde dom i december 2022, altså efter 10 år med retssager og 12 år efter bankens konkurs.
Hvis man ser på den anden sag og på Finansiel Stabilitets succesrate generelt, er det sandsynligt, at personerne bliver frifundet, men det ville være fuldstændig lige meget.
I det årti, der er gået, er de sagsøgte dømt i medierne og socialt.
De har betalt en stor personlig pris, og de har tabt deres muligheder for at agere frit i erhvervslivet.
Så hjælper det ikke noget, at rettens øverste instans finder, at man er uskyldig.
Det giver ikke 10 tabte år tilbage.
Som man siger på engelsk: Justice delayed is justice denied.
Når man sidder fanget i retssystemets masker i så lang tid, er det en dom i sig selv.
Man renses juridisk, men man er dømt af processen.
Hvis personerne så skulle blive fundet skyldige, har de ingen jordisk chance for at betale alle pengene tilbage alligevel.
Og dog: Sagsomkostningerne hidtil overstiger formentlig 100 mio. kr., sikkert langt mere, og det er skatteyderne, der bløder.
Det vil sige, at mens nogle personers retssikkerhed bliver væk i processen, er der andre, der scorer kassen på samme proces, og som altså har en økonomisk interesse i den.
Det er ikke deres skyld, men når nogle kan få økonomisk gevinst af noget, der undergraver retssikkerheden, er rammerne ikke i orden.
Tak for det.
Historisk set begyndte vi at eksportere i stor stil til de russiske markeder, fordi vi blev sanktioneret af Europa.
Det var i 2013-2014, og i et helt år var de europæiske havne totalt lukkede for færøske skibe.
Det var en fejde, det var en uenighed, og det viste sig, at vi havde ret hele tiden, og vi vandt så den efterfølgende retssag, og sanktionerne blev ophævet, og vi endte med at få ret i det, som vi havde sagt og krævet.
Så det var en fejl, man gjorde fra europæisk side, og det var derfor, Europa ligesom skubbede os over i Ruslands hænder.
Hvordan kommer vi ud af det?
Hvis vi får en bedre aftale med Europa, altså om forædlede produkter – nu kan vi næsten kun eksportere råvarer – hvor vi får bedre adgang for vores produkter, så vil det være en kæmpe fordel, og det vil gøre, at vi vil blive langt mindre afhængige af Rusland, end vi er i dag.
Jeg kan godt se, at det, hvis man f.eks. bliver mere afhængig af Rusland, i hvert fald kan få politiske implikationer.