Christina Egelund (M), 2026-02-05:
Tak for ordet, formand.
Det er en helt grundlæggende værdi i vores samfund, at mennesker er ligestillede og har samme rettigheder uanset deres køn, seksualitet eller religion.
Man har ret til at være den, man er.
Så simpelt er det egentlig.
Borgere i Danmark har ret til at leve et frit liv uden undertrykkelse og uden at blive påduttet hverken bestemte holdninger eller en bestemt religion.
Det er sådan set lige meget, hvor på institutionerne det måtte foregå, om det sker i aflukkede rum, i kantinen, på gangene eller under en trappe.
Det siger sig selv.
Det rigtige spørgsmål at stille
er derfor, hvem der er de bedst egnede til at slå ned på det, når det opstår.
Det mener jeg er dem, der har det daglige ansvar for at lede og drive vores uddannelsesinstitutioner.
Det er ledelsen, som har deres daglige gang på campus og ved, hvad der sker.
Det er dem, der kender studie- og undervisningsmiljøerne, og som er tæt på de studerende og de ansatte.
Derfor er det også naturligt, at det er ledelsen, der har ansvaret for at identificere, når problemer opstår, for at finde ud af, hvordan man løser dem bedst muligt helt lokalt.
Det gælder også, når det kommer til at forhindre, at der finder religiøs forkyndelse eller social kontrol sted på vores uddannelsesinstitutioner, og det er sådan set uanset, hvor det måtte opstå på uddannelsesinstitutionerne.
Negativ social kontrol er dybt problematisk, uanset hvor det udøves, og det opstår forskellige steder.
Det gør det også på vores uddannelsesinstitutioner.
Derfor er det heller ikke nogen løsning, altså sådan en rigtig løsning, hvis man fra centralt hold udsteder en lov, som bare forbyder specifikke rum, både fordi problemet ikke handler om et bestemt rum, men også fordi vi underminerer ledelsesansvaret på vores uddannelsesinstitutioner, hvis vi begynder at agere, som om vi er de bedst placerede til at lede institutionerne, også bedre, end ledelserne selv er, i det daglige arbejde.
Hvis vi vil have, at ledelserne tager ansvaret på sig, må vi også give dem ansvaret og lade dem have ansvaret.
Det er et stort ansvar, og det er jo så en del af det, som det vil sige at lede en uddannelsesinstitution.
Derfor er det også en helt naturlig del af den løbende dialog, som jeg har, og som ministeriet har med ledelserne på vores uddannelsesinstitutioner.
Det er i øvrigt også sådan, de selv ser på det.
De er optaget af at slå ned på uønsket adfærd, når det opstår på uddannelsesinstitutionerne.
Det har man kunnet se det seneste års tid
, hvor bl.a. Syddansk Universitet og Københavns Universitet har reageret, når der har været problemer, hvor man har lukket rum, hvor der har været en adfærd, der har været problematisk.
I modsætning til hvad der nogle gange opstår som en myte i den offentlige debat, anbefalede kommissionen for den glemte kvindekamp ikke et forbud mod fordybelsesrum eller stillerum.
De anbefalede, at der skulle findes præcise regler for anvendelsen af de rum.
Det er en løbende opgave at sikre, at den slags adfærd ikke finder sted, og at der reageres med det samme, hvis man skulle opdage, at det finder sted alligevel.
Jeg har så i den seneste tid brugt noget tid på at blive klogere på, hvad de refleksionsrum, fordybelsesrum og stillerum, som der i dag findes på de videregående uddannelsesinstitutioner, rent faktisk bliver brugt til.
Jeg vil bare komme med nogle enkelte nedslag.
En uddannelsesinstitution oplyser, at deres stillerum er etableret som en del af en handlingsplan for opfølgning på deres undervisningsmiljøvurdering, fordi der er mange studerende med en kognitiv funktionsnedsættelse, som efterspørger et sted, hvor de kan trække sig tilbage i fred og ro.
En anden institution oplyser, at deres refleksionsrum i den seneste tid primært har været brugt af en gravid medarbejder, som havde behov for at ligge ned i løbet af dagen.
En tredje institution oplyser, at deres rum bl.a. bliver brugt til personlige samtaler, hvor man sidder i fred og ro, eller til at dyrke yoga.