Torsten Gejl (ALT), 2017-04-28:
Nej, egentlig ikke.
Altså, nu er mit ord jo ikke lov i den her sal – det håber jeg, at det bliver en dag – men nej, vi går ikke på kompromis med det.
Vi går ind for kontanthjælp uden modkrav.
Vi tror, at vi kan få flere i arbejde ved at flytte penge og midler fra kontrol og tvang og administration over i en aktiv, stærk indsats, der støtter den ledige i at komme i arbejde enten via uddannelse eller via virksomhedspraktik, eller hvad der skal til.
Alternativet ønsker, at kvinder med ikkevestlig baggrund skal ind i arbejdsfællesskabet, hvis de på nogen måde kan.
De skal i uddannelse og arbejde, hvis de på nogen måde kan, ligesom alle andre ledige.
Vi synes, at der i det her beslutningsforslag fra SF er flere gode forslag til at få kvinder med ikkevestlig baggrund ind på arbejdsmarkedet.
Og vi er også enige i, at man skal give de mennesker en uddannelsesmulighed, som det her forslag indebærer.
Jeg synes, at ministeren i sin tale måske fokuserede vel meget på virksomhedspraktik.
Jeg medgiver, at en rigtigt anvendt virksomhedspraktik på en god virksomhed med et job for enden af tunnelen er en super god måde at få mennesker ind på arbejdsmarkedet på.
Men jeg synes, at det bliver sådan lidt virksomhedspraktikromantik, hvis man siger, at det er den eneste måde.
Altså, danskere og indvandrere og flygtninge har i mange tilfælde glæde af lidt uddannelse, lidt skoling, lidt læring.
Det kan bygge en bro, og jeg tror, at hvis vi udelukker den mulighed, udelukker vi desværre også nogle fra at komme ind på arbejdsmarkedet.
Jeg arbejdede selv i 2008 sammen med ISS, hvor vi kvalificerede somaliske indvandrere til at komme ind på arbejdsmarkedet, somaliske flygtninge.
Det, som ISS sagde til os – og til kommunen eller andre aktører – var: Giv dem nogle personlige og sociale færdigheder, som de mangler for at forstå den danske arbejdskultur.
Lær dem, hvad man taler om i en frokostpause, og hvad man ikke taler om i en frokostpause.
Lær dem, hvordan man hilser på en arbejdsplads.
Lær dem, hvordan man løser konflikter på en arbejdsplads.
Det sagde ISS.
Og det gjorde man i kommunen og blandt andre aktører.
Så sagde ISS: Så skal vi nok lære dem resten.
Så skal vi nok lære dem noget om rengøring, om catering, om ejendomsservice og lidt arbejdspladsdansk.
Men den der bro, der faktisk var uddannelsesmæssig, var ret afgørende for de her projekter.
Det her var som sagt i 2008, og det gik rigtig fint.
I 2010 stoppede det.
Der gik det nedad.
Da forsvandt højkonjunkturen og blev afløst af krise, og alle indvandrerne og flygtningene røg tilbage i arbejdsløshed.
Så vi er såmænd meget enige i, at man skal give folk en uddannelsesmulighed, en skolingsmulighed.
Det, som vi ikke er enige i, er, at der skal skæres ned på deres kontanthjælp, hvis de ikke lever op til uddannelseskravet.
Altså, når tvang bliver nødvendigt, er det, fordi vi ikke længere har de rigtige tilbud.
Vi tror, vi kan få flere i arbejde og flere ind i fællesskabet ved at skrue ned for tvang, kontrol, administration og skrue op for andre mekanismer, der virker bedre.
Det kan være opsøgende arbejde direkte henvendt til de familier, hvor man oplever social kontrol.
Det kan være en socialarbejder, der banker på døren, kommer ind, spiser med og får lov til at snakke med familien om drømme og muligheder og familiens børn og dansk arbejdsliv – og i det hele taget: Hvordan kommer vi videre?
Det kan være ordninger som bydelsmødre, hvor stærke indvandrerkvinder, som selv er kommet ud af den sociale kontrol og kommet ind på arbejdsmarkedet, bliver tilknyttet som mentor for nogle af de kvinder, som har problemer med selv at kunne komme den vej.
Det kan være iværksætterprojekter som Somali Food i Aarhus V, hvor en fremskudt kommunal medarbejder har engageret ti somaliske kvinder i at lave et cateringselskab.
Det kan være kortlægning og validering af de her kvinders kompetencer.
Det kan f.eks. være, at nogle af dem har mange børn og er vant til at lave meget mad.
Jamen det er jo færdigheder, som kan bruges i det danske samfund.
Det kan være, at det er en hel familie, der bor sammen, mange børn og bedsteforældre.
Jamen det er jo plejefærdigheder, som de mennesker slet ikke ved de besidder i en grad, der er meget, meget aktuel i forhold til at få arbejde.
Så mange af de mennesker besidder faktisk nogle færdigheder, som de ikke drømmer om der er så meget brug for på de danske arbejdspladser.
Det kunne også være godt at få det kortlagt.
I det hele taget synes jeg også, vi skal se på projekter, der virker, i stedet for at begynde at tvinge folk.
Hun havde 2 år med de her familier.
Hun bankede på deres dør, kom ind og talte med dem.
Hun var inde at snakke med dem og deres børn om drømme og muligheder og arbejde.
Hos nogle krævede det tre besøg, hos andre krævede det ti besøg.
I 18 ud af de 21 familier endte nogle af deres børn med at komme i uddannelse eller arbejde.
Det er jo klart, at der hos de familier lå bunker af breve fra kommunen i entreen, og de blev bare grovere og grovere.
De blev ikke engang åbnet længere.
Kommunen var fjenden.
Det var dem, man havde lært at sygemelde sig i forhold til, når de kom på besøg.
Så i Alternativet vil vi gerne supplere med andre metoder end sanktioner.
Og det er kun af én eneste grund, nemlig at vi tror, at det får flere ind i fællesskabet, ikke mindst i arbejdsfællesskabet.
Derfor er vi enige i intentionerne i det her beslutningsforslag, men vi støtter ikke metoden.