Trine Pertou Mach (EL), 2023-09-07:
Det er her er min første ordførertale som finansordfører, og jeg håber at blive udsat for lidt større omsorg end det, jeg lige om lidt vil udsætte regeringens finanslovsforslag for.
SVM-regeringen har jo siden folketingsvalget iscenesat sig selv som svaret på vores alle sammens behov for politik hen over midten, fordi krise og ydre pres krævede politisk sammenhold.
Der var behov for mådehold på grund af inflationskrisen, og en forstandig rød-lilla-blå samlingskurs ville være garanten mod det kaos, som vi kunne stå over for i en verden ramt af flere kriser på en gang.
Nu er fortællingen godt nok blevet en anden, og krisefortællingen er aflyst.
For statskassen bugner, og dansk økonomi er faktisk stærk og god.
Derfor var smilene også ganske store, da regeringen fremlagde sin finanslov under titlen »Fremtidssikring af Danmark«, med den forklarende undertekst »Ansvarlige investeringer i den grønne omstilling, velfærd, uddannelse, tryghed og et Danmark i balance«.
Nu er det bare sådan, at ting ikke bliver noget, fordi man giver dem et navn eller kalder dem noget, og det er finanslovsudkastet et godt eksempel på.
For når man læser i forslaget, må man spørge sig selv, hvem og hvad det er ansvarligt over for.
Er det ansvarligt over for den grønne omstilling?
Er det ansvarligt over for velfærden?
Er det ansvarligt over for uddannelsesområdet?
Genskaber finanslovsudkastet tryghed for de borgere, som har brug for velfærdssamfundet?
Skaber det rent faktisk et Danmark i balance, eller fortsætter den stigende ulighed, hvor formuerne i særlig grad koncentreres i toppen af samfundet?
Styrker den balancen i udviklingen mellem land og by?
Satser den på at få alle unge ind på en ungdomsuddannelse, og satser den faktisk på at sikre, at der er uddannelsessteder der, hvor de unge mennesker bor?
Det korte svar på alle de her spørgsmål er nej.
Der leveres ikke på velfærdskrisen.
Der leveres ikke på klimakrisen, som den rekordvarme sommer, vi lige har været igennem, endnu en gang har vist os alvoren af, og den skaber ikke mere balance i vores samfund.
Virkeligheden er jo, som så mange andre ordføreres ord i debatten i dag også bærer præg af, at vi står i en meget alvorlig velfærdskrise.
Grundlaget for det lige og solidariske fællesskab, som generationer har bygget op før os, ikke mindst i kraft af tidligere tiders stærke arbejderbevægelser og venstrefløj, begynder at vakle i et samfund, der ellers har gjort os stærke selv i krisetider.
Borgmestre, regionspolitikere, organisationer og borgere landet over har i lang tid råbt vagt i gevær.
Vi har et sundhedsvæsen, der er i knæ.
Personalet forsvinder eller knækker.
Folkeskoler og biblioteker lukker eller trues af lukning.
Erhvervsskolerne sulter, og i store egne er den sidste rest af kollektiv trafik ved at forsvinde.
Og regeringens svar er at afsætte små og tæt på symbolske beløb til de her områder, som i virkeligheden trænger til nogle massive saltvandsindsprøjtninger.
Det er ikke, fordi håndsrækningerne er forkerte, men beløbene er ikke i nærheden af at stå mål med den virkelighed, som folk lever i.
Det er, som Sønderborgs borgmester siger det her til morgen, kun smertedæmpende creme på såret.
I landets kommuner er det allerede besluttet at lukke 19 folkeskoler, og der er 12 flere, der er lukningstruede.
Der mangler uddannede lærere.
Arbejdsmiljøet på specialskolerne er under hårdt pres.
Mistrivslen blandt børn og unge i vores land er i voldsom stigning, og i det lys er det jo absurd, at man ikke vælger at afsætte flere penge til bl.a. folkeskolen.
I Slagelse, som et eksempel, rummer sparekataloget lukning af demensdaghjem og aktivitetscentre for ældre.
Det samme gør man i Guldborgsund.
I Aalborg peger sparekniven mod sociale indsatser, opsøgende arbejde målrettet unge og mod trivselstiltag.
I Helsingør er det børn og voksne med fysiske og psykiske handicap, som sparekniven peger mod.
I Vordingborg er det endnu en gang den sidste rest af kollektiv transport, der står over for at skulle spares væk.
Så er der den meget voldsomme fyringsrunde i Familieretshuset.
Prisen for det vil blive betalt af familier i komplekse skilsmisser og ikke mindst de børn, som oplever konflikter i forbindelse med, at deres forældre går fra hinanden.
Det er endnu et godt eksempel på, at de ressourcer, vi har, ikke ligger de rigtige steder.
Man kunne blive ved hele landet rundt, og det har debatten i dag også båret præg af.
Der, hvor vi danskere bor, dér, hvor vi lever vores liv, og dér, hvor vi møder en væsentlig del af velfærdssamfundet, er virkeligheden ganske, ganske anderledes end den virkelighed, dansk økonomi er i.
Og med regeringens finanslov skulle man få de to virkeligheder til at mødes, men det gør man ikke.
Det handler også om at sikre fællesskaber omkring os i forskellige faser af vores liv.
Det er en vigtig, vigtig grundpille i det danske samfund.
Derfor er det mest centrale at diskutere i virkeligheden ikke de ting, som er med i finanslovsudkastet, men alt det, der ikke er der.