Christian Juhl (EL), 2017-05-30:
Jeg synes nu, at det er en skam, at formanden ikke har mulighed for at deltage, men hvad hun mener, må vi jo høre en anden dag.
Det er ikke min opfattelse, at tonen bliver hårdere og hårdere i samfundet.
Der er ingen af mine børn, der bander, når vi sidder ved fødselsdagsbordet eller møder hinanden i andre sammenhænge.
Det er der heller ingen af mine børnebørn der gør, og de er jo ellers to generationer fra mit sprog.
De fleste af de mennesker, jeg møder, taler ordentligt og respektfuldt til hinanden.
Engang var det sådan, at overklassen i Danmark talte tysk og fransk for at distancere sig fra folket, fra de almindelige mennesker, og akademikere havde også et helt, helt særligt sprog.
Nogle af dem talte endda latin for at vise, at de var både klogere og dygtigere end alle mulige andre.
Sådan er der jo måder at distancere sig på.
Jeg synes, det er fint nok, at man viser, at man er i et fint parlament, hvor man har fået den ære at få lov til at være med til at bestemme over lovgivning og den slags ting, men det betyder jo ikke, at man ikke kan gøre det respektfuldt på almindeligt dansk.
Jeg har faktisk mest respekt for de mennesker, der fastholder deres sprog, også f.eks. deres dialekt.
Det er der jo ikke ret mange der gør.
Herinde er der mange, der gemmer deres dialekt, fordi de nu er kommet i Folketinget.
Min oldefar hed Jørgen Jørgensen, og han sad i Folketinget i 1906 for et parti, der hed Venstrereformpartiet.
Det var et moderne parti i forhold til Danmarks Liberale Parti, Venstre, og de dannede senere Radikale Venstre.
Da sagde man – jeg har læst nogle af hans taler – »det ærede folketingsmedlem« osv. osv., og når ministeren kom på, skulle man sige »den højtærede minister«.
Fred være med det, at når familien fra kongehuset kommer herover, er der nogle helt bestemte normer.
Jeg ved ikke, om de selv har bestemt dem, eller om det er Folketinget, eller hvem der har det.
Jeg tænker på det gamle sprog med »De« og »hr.« og tredje person.
Tredje person betyder egentlig, at man taler om personen i stedet for at tale til personen.
Hvis man vil tale direkte til personen, bruger man anden person.
Tredje person er jo en mærkelig form.
Det gamle sprog tales i Danmark kun i nogle helt, helt få subkulturer.
Prøv at tænke på, hvornår I bruger »De«, »hr.« eller »fru« – og jeg er fuldstændig enig i den besynderlighed, at man ikke siger frøken til frøkener.
Nu har vi også flerkønsbegreber, hvor man siger »hen« og den slags ting.
Det er der jo slet ikke plads til i vores vokabularium, eller hvad man kalder sådan noget fint noget som sprog.
Jeg mener, at det virker mere fremmedgørende og stift på mange almindelige mennesker, i hvert fald dem, jeg færdes blandt.
Jeg tror ikke på, at de er så forskellige fra dem, som hr. Leif Mikkelsen, hr. Gade og andre møder i hverdagen.
Jeg tror faktisk, at det stort set er de samme.
Jeg mener, at der er ingen af dem, vi begge to møder nede på torvet, hr. Leif Mikkelsen, i Silkeborg en lørdag, når der bliver handlet ind, der sælger en gulerod ekstra, hvis de begynder at sige »De« til nogen af os, fordi det virker ganske respektløst og distancerende.
Det virker fremmedgørende og stift.
Det er ufolkeligt, og det er igen og igen svært at overholde, selv for mangeårige medlemmer, og det er ikke kun hr. Jacob Mark, der har svært ved det.
Det har jeg stadig væk også selv, og det falder ikke naturligt.
Det er en begrænsning for den måde, man udtrykker sig på, og det vil sige, at de nuancer, man kan få med, bliver begrænset af det.
En mere folkelig form ville være mere ligetil, og den ville signalere ligeværdighed i forhold til dem, vi repræsenterer.
Jeg har ingen idé om, at det kun skal være fornavn, fordi der er mange, der hedder Peter, og mange, der hedder Jens, og mange, der hedder Christian.
Det ville da være upraktisk ikke at bruge efternavnet, når vi nu skal tiltale hinanden med navn, så man ved præcis, hvem det er.
Men »hr.« og »fru« er ikke med til at præcisere vores besked.
Jeg ved egentlig ikke, hvad det gør af gavn, men det er i hvert fald ikke med til at præcisere det, for det siger vi jo til alle.
Vi ville blive lettere at forstå.
Det ville være mere enkelt, og det ville fremme en levende og nærværende debat, uden at respekten for Folketingets forhandlinger forringes.
Så synes jeg, at der er nogle, der er gået foran.
De har opsamlet erfaringer.
I Nordisk Råd, hvor fru Karen J. Klint og jeg sidder, bruger man det ikke.
Med hensyn til erfaringerne fra både regions- og byråd og Nordisk Råd, som jeg selv kender, har jeg spurgt rigtig mange: Er det mere brutalt?
Er det mindre respektfuldt?
Det er ikke mindre respektfuldt, nærmest tværtimod, for jeg synes, det er respektfuldt at tale på den samme og letforståelige måde, som man plejer at tale på.
Det er mest respektfuldt at tale direkte til hinanden.
Tredje person er en distancerende form, som jeg synes vi skulle prøve at arbejde os væk fra. Til det der med, om det er et ligegyldigt forslag: Kunne vi ikke godt tage hinanden så alvorligt herinde?
Jeg lytter også til mange forslag, som jeg selv aldrig kunne drømme om at stille, men derfor går jeg da ikke på talerstolen og siger: Det er da spild af tid det her.
Det er et ligegyldigt forslag osv.
Jeg kunne godt skrive en halv bog om forslag, som kunne få den betegnelse, hvis nogen egentlig ønskede at få karakter for sine forslag.
Det her forslag har jeg diskuteret med så mange af mine venner, og måske er de lidt atypiske, fordi de er mere folkelige end andre – det ved jeg ikke om de er, men det vil jeg helst ikke tro.
Jeg tror faktisk, at kollegaernes venner og bekendte og vælgere er nogenlunde på samme niveau, hvad det her angår.
Så jeg vil gerne anbefale jer lige at overveje det og tænke over det, og jeg vil godt give det tilsagn, at vi gerne vil diskutere det endnu en gang, hvis det er sådan, at der er bredt tilsagn for, at man vil tage det op i det her underudvalg.
Men det er ikke min fornemmelse, at man vil tage det op der, men hvis man gerne vil vente og stemme for det i udvalget, så synes jeg, det er fint.
Så skal vi da ikke lægge noget til hinder for, at vi når så langt.
Til dem, der har syntes, at det var været lidt overflødigt, vil jeg da sige tusind tak for tålmodigheden, ærede kollegaer.