Lars Løkke Rasmussen (V), 2018-04-06:
Tak for ordet.
Og tak til Alternativet for at have stillet denne forespørgsel, som jo adresserer et meget vigtigt emne, et emne, som også vedvarende er til diskussion, nemlig tilliden til de folkevalgte, den demokratiske udvikling – det er en vigtig diskussion.
Og det er det jo ikke mindst i en tid, hvor demokratiet flere steder er under pres, også i lande tæt på os, hvor demokratiet stadig er ungt.
Jeg husker stadig en formiddag i oktober for 28 år siden, hvor jeg fik det pludselige indfald at ringe til Sólrun og spørge, om hun ikke havde lyst til at hoppe med ind i vores gamle Volvo og tage en tur sydpå til Berlin.
Det var ikke for at se fodbold eller gå i butikker, men det var for at opleve Tysklands genforening ved Brandenburger Tor.
Og vi tog færgen frem og tilbage, stemplede ind på udturen via Rostock i DDR – jeg har mit pas endnu – og stemplede ud dagen efter fra Bundesrepublik Deutchland.
Vi nåede lige frem til midnat.
Når jeg nævner den, er det egentlig for også at give den her debat et perspektiv.
For indtil jeg var midt i tyverne, var halvdelen af Europa stadig brutale diktaturer; lande, hvor man undertrykte sine egne befolkninger, byggede mure – ikke for at forhindre nogen i at komme ind, men for at forhindre folk i at komme ud, at vælge friheden og demokratiet til.
Og sådan er det jo heldigvis ikke længere.
Det ser vi i hele verden, vi ser det også i Europa, og det skal vi huske på, også når vi diskuterer forholdene herhjemme.
Jeg er helt med på, at tilliden til danske politikere er lav, når man måler det sådan op imod andre grupper.
Men det rokker ikke ved, at vi har et levende og stærkt demokrati, som er blandt de mest grundfæstede i verden.
Danskerne er det folk i EU, som er mest tilfredse med, hvordan deres demokrati fungerer.
Og tilliden til Folketinget er blandt de højeste i EU – og højere i dag end i f.eks. 2001 og 2013.
Andre landes problemer skal selvfølgelig ikke skygge for vores egne, og det er alvorligt, når mange vælgere ikke har tillid til politikere og til de politiske partier.
Og vi kan jo hurtigt skyde skylden på hinanden eller på nogen andre, men jeg synes, vi skal bruge debatten, når den nu er rejst her i dag, til at kigge indad og spørge os selv, om vi i tilstrækkelig grad er med til at skabe et positivt billede af politik, og om vi ansporer folk, ikke mindst unge, til at engagere sig.
Det er vist det, man kalder et retorisk spørgsmål.
Det synes jeg også, og jeg vil gerne tage min del af ansvaret.
Og det er jo det spørgsmål, der rejses af hr. Uffe Elbæk og fru Carolina Magdalene Maier.
For det første skal vi sørge for, at den politiske debat bliver vedkommende.
På den ene side er der jo brug for de store visioner om, hvordan Danmark og verden skal se ud på lang sigt.
Her har Alternativet selv markeret sig med forslaget om en 30-timersarbejdsuge og ideen om en syvdobling af udviklingsbistanden – det sidste svarer til 100 mia. kr. om året eller 16 nye supersygehuse hvert år.
Og det er fint, altså med store visioner.
På den anden side må vi jo ikke miste jordforbindelsen, for tillid handler også om tillid til, at de folkevalgte kan løse de helt konkrete samfundsproblemer: parallelsamfund, kræftbehandling, kriminalitet, børn, som ikke får en ordentlig chance.
Så vi skal jo ligesom have begge dele med.
Selvfølgelig skal vi udfordre det bestående, vi skal skære argumenterne til, ellers sker der ingen forandringer, og ellers kan man heller ikke se forskellene.
Det er at nedvurdere befolkningen, og det gavner ikke tilliden, hvis vi får skabt et billede af, at store, tunge problemer er nemme at løse – og det er de så ikke, og så bliver de ikke løst, og så skuffer vi forventningerne.
Det fører mig så til et andet perspektiv, nemlig det forhold, at vi nok har en tendens til at forvrænge billedet af virkeligheden, både bevidst og ubevidst.
Måske er vi nogle gange lidt for gode til at se på verden med enten røde, blå eller grønne briller – måske særlig, når der er en journalist i nærheden – og så bliver det i virkeligheden ikke rødt, blåt eller grønt.
Så bliver det hele sort-hvidt, unuanceret, og sådan har det nok altid været, i den forstand at Christiansborg jo er en politisk kampplads, og at ordet er vores sværd, og at vi er valgt på et mandat.
Men sandheden er jo, at verden jo ikke kun er rød eller blå eller sort eller hvid, den er fuld af nuancer, og dem skal vi have frem.
Bare for at eksemplificere det
: Et af de områder, hvor nuancerne jævnligt forsvinder, er jo på klimaområdet.
Når man lytter til debatten, kan man få det indtryk, at mit parti fører en nærmest kulsort politik, at Venstre lever på en anden planet, selv om hele pointen er jo er, at vi kun har en planet til deling.
Men faktum er, at Danmark har haft Venstreledede regeringer i 12 ud af de seneste 16 år, og at der er ført en energipolitik baseret på brede energiforlig.
I år 2000 havde vi 11 pct. vedvarende energi i energiforbruget, nu er vi oppe på 30 pct., og med de nyeste tal forventes 40 pct. i 2030.
På gode dage bliver den danske vindmøllestrøm sendt ud af landet, fordi vi simpelt hen ikke kan nå at bruge det hele selv, og inden længe vil regeringen lancere et energiudspil, der leverer endnu mere vedvarende energi.
Så er der nogle, der vil have endnu mere, koste hvad det vil, det er helt fair.
Men jeg synes nogle gange, at debatten bliver fordrejet, så jeg nævner det som et eksempel på, hvordan nuancer forsvinder.
Lidt det samme indtryk kan man få, når man lytter til sundhedsdebatten.
Det svarer til, at der hver eneste dag, bortset fra søndag, er blevet ansat en ekstra læge på vores hospitaler, og at der hver eneste dag, inklusive søndage, er blevet ansat en ekstra sygeplejerske.
Når jeg nævner de her to ting, er det blot for at prøve at sætte tingene lidt i perspektiv, for sandheden er jo, at langt, langt de fleste politiske løsninger skabt herinde bliver fundet i fællesskab, i frugtbare, respektfulde diskussioner og med brede flertal.
Og tænk, hvis vi kunne tage lidt mere af den slags ud af det lukkede rum og ind i offentligheden frem for stadig at tegne det her billede af, at det er enten-eller, det er enten-eller.
Så tror jeg sådan set, at vi ville komme langt, også i genskabelse af tillid.
Det fører mig så til mit tredje og sidste punkt.
Hal Koch udtrykte en gang, at demokratiet er samtale.
Deri havde han meget ret, og deri ligger jo også en forpligtelse.
Hvis vi skal gøre noget ved mistilliden, skal vi folkevalgte være lige så gode til at lytte, som vi er til at tale, for det knytter sig jo ligesom til samtalebegrebet, lytte til befolkningen for at forstå bekymringerne i deres helhed og sammenhæng, lytte til hinanden, ikke kun sådan lidt autopilotagtigt for altid lige at kunne finde modargumentet, men for at finde de bedste løsninger.
Det burde jo sådan set være muligt, al den stund at vi alle er udstyret med to ører og en mund.
Så skal vi også blive bedre til at kunne gøre noget, som alle andre mennesker kan, og som vi også hver især jo kan i andre dimensioner af vores tilværelse, nemlig blive klogere og stå ved det, når vi gør det.
Det gælder også mig selv.
Jeg er temmelig sikker på, at hvis nogen havde vist mig regeringens udspil mod parallelsamfund for 25 år siden, så ville jeg have været meget, meget skeptisk.
Jeg kommer fra et parti, som er rundet af Grundtvig og stolte frihedstraditioner, af Kolds skolesyn, er store tilhængere af vores friskoletraditioner og af, at mennesker skal have lov til at leve, som de vil.
Derfor har det helt ærligt været svært at nå den konklusion, at vi nu foreslår at pålægge forældre, at deres børn skal i institution, at vi nu ønsker at blande os i, hvor folk skal bo.
For jeg går jo ind for frihed.
Men jeg må også erkende, at nogle af vores frihedsidealer har spillet fallit i den her kontekst, fordi de bliver brugt på en måde, vi ikke kunne forestille os.
Derfor må vi tage fat om problemerne på en måde, som jeg egentlig ikke grundlæggende bryder mig om, men fordi jeg simpelt hen mener, at det er nødvendigt.
Verden forandrer sig, og også vi må flytte os med den.
Og det skal vi måske give hinanden lidt bedre plads til og holde lidt mindre fast på det med, at du sagde engang, og du løber fra noget, du har sagt, og jeg har fundet en debatbog, fra da du var 19 år, og der skrev du sådan, og nu er du 53 og mener noget andet, så der er jo ikke hoved og hale på nogen ting; altså så det ikke bliver et problem at blive lidt klogere.
Det tror jeg vil styrke tilliden, i hvert fald på den lange bane.
Det var sådan et forsigtigt forsøg på at lægge tre perspektiver ned over den her udfordring, vi står med.
Jeg bilder mig ingenlunde ind, at det er løsningen.
Jeg er helt sikker på, at der findes flere og rimeligvis også bedre, og derfor har jeg sådan set tænkt mig så at følge min egen anbefaling og slå ørerne ud og lytte godt efter i dagens debat.
Men inden jeg så sætter mig ned og gør det, vil jeg da gerne slutte af med at rose Alternativet for at tage initiativ til dagens debat.
Vi er jo ikke enige om det hele mildest talt, men jeg er sådan set oprigtigt glad for, at hr. Uffe Elbæk og fru Carolina Magdalene Maier og resten af Alternativet har sat det her fokus på emnet.
For jeg deler grundlæggende bekymringen, og derfor ser jeg frem til en god debat.