Lars Løkke Rasmussen (V), 2016-10-06:
Tak for det.
Og tak for en rigtig interessant dag og en god debat, som jo startede muntert – stor respekt for det her Olsen-banden-billede, som jeg har funderet over hele dagen om man er i stand til at komme igen på.
Og det forekommer mig at være rigtig, rigtig svært.
Men der er én figur, der ikke har været trukket frem endnu, og det er Bøffen.
Det er jo ham der med »pist væk med ham«, og så har jeg kigget rundt i salen og tænkt, at finansministeren jo egentlig er den, der sådan ud fra en hurtig bedømmelse er bedst castet til den rolle.
Men det duer jo ikke, hvis det er mig, der er Egon Olsen, for det plejer at være ham, der skal »pist væk«.
Men det kan være, at det så er en anden – jeg ved det ikke.
Det slog mig alligevel, når nu vi har diskuteret Olsen-banden så meget og der bliver grinet så lystigt og der er sådan en intuitiv fælles referenceramme, hvordan det egentlig kan være, at der i juni måned var så meget palaver over, at der indgik et spørgsmål om Olsen-banden i indfødsretsprøven.
For hvis ikke man kan sin Olsen-banden, er man måske alligevel ikke dansk.
Og det er ikke for at starte en stor debat om, hvad det vil sige at være dansk, for jeg kan også min H.C. Andersen »I Danmark er jeg født, dér har jeg hjemme«, men jeg kan også min Grundtvig, som 2 år tidligere, i 1848, jo sagde: »Til et Folk de alle hører, Som sig regne selv dertil«.
Så det er måske ikke nok bare lige at være født med et rødbedefarvet pas.
Men nok om Olsen-banden.
Jeg synes, det har været en rigtig god dag, hvor der sådan set har været en stille og rolig tone, og hvor jeg sådan set også glæder mig over at der jo ret bredt har været en fælles anerkendelse af nogle af de udfordringer, vi står med.
Fru Mette Frederiksen lagde jo først ud med at anerkende, at Danmark har en vækstudfordring, en produktivitetsudfordring, at for mange indvandrere ikke er i arbejde, at vi skal udvikle velfærden.
Og det er jo egentlig også blevet fulgt op af indlæg fra andre ordførere.
Ja, selv fru Pernille Skipper indrømmede, at der nok er en grænse for, hvor mange flygtninge vi kan tage, om end jeg så forstod, at 1 million var sådan, ja, lidt højt sat – det synes jeg.
Men der var en grænse.
Så langt hen ad vejen sidder jeg egentlig tilbage med indtrykket af, at der bredt i det her Folketing er en fælles analyse og en fælles anerkendelse af de udfordringer, vi står med, både i forhold til hvad der gør Danmark til et godt land, og hvad vi godt kan lide ved Danmark – en ikke alt for stor forskel mellem høj og lav, offentligt finansieret velfærd, gratis skoleadgang, fri adgang til sundhedsbehandling, en anstændig ældreomsorg, en rigdom og en velstand.
Det indtryk sidder jeg egentlig tilbage med.
Med afsæt i det kan man kun blive positiv, for så er der jo sådan set bare brug for, at vi flytter os fra analyse til handling, og det kræver jo så en plan, og sådan en har regeringen.
Og jeg skal ikke svinge mig op til at påstå, at den er genial.
Og hvorfor gør den ikke det?
Det er jo, fordi det er et forsøg på at finde en plan, der balancerer mellem idealisme og realisme.
Vi er, i hvert fald for en stund, Danmarks regering og har derfor også et ansvar for at tage ledelse.
Og at tage ledelse er også en balance.
Den hyrde – og undskyld metaforen – der bare går midt i sin flok, leder jo ikke nogen nogen steder hen.
Men den hyrde, der kommer til at gå alt for langt foran flokken, taber jo kontakt.
Og det er vel præcis i det her balancepunkt, at man skal flytte ting mellem idealisme og realisme.
Vi har en plan.
Og det er her, vi sætter det mål, at vi gerne vil have, at Danmark i et 10-årigt perspektiv bliver rigere, end vi ellers ville blive, for at holde os på omdrejningshøjde med vores nabolande.
Og for at sætte sig sådan et mål skal man have et overblik, og der er jeg et hundrede procent enig i det, hr. Simon Emil Ammitzbøll sagde, nemlig at der er det en rigtig god idé at kravle rigtig højt op, for så kan man danne sig et overblik.
Men på et eller andet tidspunkt er man nødt til også at komme ned igen, for hvis man bare sidder deroppe og har overblikket, kan man nyde den gode udsigt, men man kommer aldrig i nærheden af den, man flytter sig aldrig.
Så man skal jo ned igen, når man har dannet sig overblikket, for at kunne navigere.
Hvad er det for nogle konkrete tiltag, der skal tages undervejs, og hvordan hænger det sammen undervejs?
Og det er jo her, der så er en udfordring med den såkaldte socialdemokratiske plan.
For den såkaldte socialdemokratiske plan rummer den store udfordring, at den opererer med, at man sådan set bare bruger det råderum, der allerede er skabt.
Og det ene sted, der er et bud på at gøre det større, er at gøre det dyrere at generationsskifte – der finder man en milliard.
Og så har man et råderum, som, hvis man så i øvrigt vil leve op til sin ambition om, at det offentlige forbrug skal udvikle sig med 6 promille om året, så er spist op i de første år frem til 2020.
Vi har den bundne opgave, at den grønne omstilling, som jo egentlig nyder bred opbakning i det her Folketing, skal finansieres i en situation, hvor den måde, som vi historisk har finansieret det på og i øjeblikket finansierer det på, PSO'en, er dømt ude af EU.
Der skal findes en anden finansieringskilde.
Men der er en bunden udfordring her.
Der er en bunden udfordring omkring SKAT, altså organisationen SKAT, som danskerne har tabt tillid til, og hvor vi på tværs af partierne er nødt til at påtage os ansvaret for at genoprette den tillid.
Det kræver milliardinvesteringer i organisationen SKAT i de kommende år.
Og man skal vel være meget kreativ, hvis man sådan vil definere det som velfærd, altså set fra et borgerperspektiv.
Jeg tror, at når vi taler velfærd og at øge det offentlige forbrug for at lave kernevelfærd, så er det første, folk tænker på, ikke, at vi skal ansætte nogle flere i skattevæsenet.
Jeg tror, de tænker på, at vi skal ansætte nogle sygeplejersker, nogle skolelærere, nogle pædagoger.
Så pengene skal findes.
Det er også en bunden opgave, at vi har et ejendomsvurderingssystem, som jo også er brudt sammen – med fejlbehæftede vurderinger.
Og hvis det skal ske – og jeg skal vende tilbage til det lidt senere – i en form, hvor vi kan sikre, at den enkelte boligejer er tryg, mens vi flytter os fra det gamle system til det nye system, så kræver det også penge.
Så der er en række udfordringer på det, man kunne kalde den korte bane, som simpelt hen gør, at hvis man har den ambition, at vi også skal udvikle vores velfærdssamfund, hvad enten det så er med 5 promille om året eller 6 promille om året, så rækker pengene ikke. Derfor er jeg utrolig glad for, at den her analyse af Danmarks udfordringer og den her, som jeg også mærker det – også fra Socialdemokratiets side, og også bredere end det – melden sig ind i, at vi skal løse nogle bundne opgaver, er der.
Men så skal der altså også handles på det.
Det er derfor, vi har lagt en plan frem, som ikke er genial, som ikke er en afskrift af vores eget idépolitiske program, som ikke er det liberale tusindårsrige, men som er et balanceret bud på at gøre Danmark rigere og øge vores velstand på en ansvarlig måde, så vi kan holde trit med vores nabolande, så vi kan skabe en kvart million flere jobs, så vi kan sikre, at en typisk dansk familie får 15.000 kr. mere om året, og så vi kan skaffe de milliarder, som jeg vurderer og som mange andre også vurderer der er brug skal investeres i vores fælles velfærd, skaffe de ekstra milliarder, der skal til for at investere yderligere i vores infrastruktur, både den fysiske og den digitale – en plan, som også sikrer, via en nødbremse, at vi fortsat kan have kontrol over flygtninge- og migrationstilstrømningen.
Det er jo en plan, der består af mange elementer, som vi har lagt frem, og som vi i de forgangne uger har haft lejlighed til at gennemgå med partierne.
I går lagde vi så den sidste brik på forhandlingsbordet, og nu har vi en tiltro til, at vi kan komme ind i et forløb, hvor der reelt kan forhandles, med det sigte, at det jo for det første bedre skal kunne betale sig at arbejde.
Jeg mener helt grundlæggende, at et samfund først er sundt, hvis man sikrer sig, at der er en reel gevinst ved at arbejde frem for at lade være.
Jeg har en ambition om at sænke skatten for alle lønmodtagere, og jeg har også en ambition om at sænke skatten med 5 pct. på den sidst tjente krone for alle lønmodtagere, hvis vi har råd, og hvis det er muligt.
Vi tager nu et stort skridt med det, vi har foreslået, ved at sænke topskatten med 5 pct. for indkomster op til 1 mio. kr., men jo også ved at sænke marginalskatten for folk, der ikke betaler topskat.
For det, vi foreslår, med jobfradrag og andet betyder, at der er en kvart million danskere, som ikke betaler topskat, og som får en marginal skattesænkning faktisk på omkring 7 pct. Så det er sådan, hvis man ser på det, vi har lagt frem, at for 627.000 danske lønmodtagere ud af 2,8 millioner danske lønmodtagere er vi i stand til at levere på vores ambition.
Det er ikke en total opfyldelse af vores ambition, men det er en god begyndelse, at 627.000 danske lønmodtagere ud af 2,8 millioner får den sænkning af skatten på den sidst tjente krone.
For det andet skal vi have skaffet flere arbejdspladser.
Det handler jo dybest set om at lave en vækstpakke, der gør det mere attraktivt at lave danske erhvervsinvesteringer i Danmark, og jeg vil gerne kvittere for dem, der har signaleret en interesse i at være med i det.
Jeg har også noteret mig, at Socialdemokratiet har peget på det her som et omdrejningspunkt: Hvordan sikrer vi, at danske nystartede virksomheder kan få adgang til risikovillig kapital?
Hvordan sikrer vi, at virksomheder, som er ved at vokse sig større, har noget at vokse med?
Vi har en stribe bud, andre kan have andre bud, men jeg mærker egentlig, at der er en interesse i, at vi skal gøre noget her for at skabe bedre rammevilkår for vores virksomheder.
Det er jo i den her sammenhæng i øvrigt også sådan, at hvis vi kan sikre den grønne omstilling finansieret via finansloven mod en fuld afskaffelse af PSO-afgiften, er det vel i virkeligheden det enkeltstående største vækstbidrag til dansk erhvervsliv, vi overhovedet kan give.
Så er der jo for det tredje
ambitionen om velfærd, hvor det helt afgørende her er, at vi altså reelt sikrer os, at vi får nogle frie penge at investere i velfærd.
Vi skal igennem 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 og til 2025, inden vi når derhen.
Hvis vi i de kommende år i den her samling, i den her valgperiode og i begyndelsen af næste valgperiode frem mod 2020 skal have penge at investere i velfærd, så er vi nødt til at gøre noget mere end bare i overført forstand at sætte os på hænderne og glæde os over de beslutninger, vi allerede har truffet.
For hvis ikke vi har modet til at træffe nogle beslutninger, der sikrer, at dansk økonomi også hænger sammen på den lidt længere bane, så er det ikke ansvarligt på den lidt kortere bane at bruge nogle flere penge. Det er i det lys, vi foreslår, at vi, hvad angår nogle udvalgte årgange, dem, der er født i 1958 til 1978, anmoder dem om at arbejde 6 måneder længere.
Det løser nogle langsigtede problemer, som gør det muligt kortsigtet at investere noget mere i vores velfærd.
Det er jo så det, der for det fjerde fører til, at vi altså har mulighed for at afsætte noget til en kompetencepulje, og hvis man vil noget, hvis man vil lave en kompetencereform, en opkvalificeringsreform, så er der jo nødt til at være nogle penge at gøre det med.
Det er derfor, at vi har mulighed for at lave en velfærdspulje til målrettede investeringer i sundhed, ældrepleje, i anden kernevelfærd, og det er derfor, at vi får frigjort ressourcer, der kan investeres i national sikkerhed; det er et tema, der også har fyldt en del i dag.
Hvordan passer vi på Danmark, altså sådan i bogstaveligste forstand – vores grænse, forbrydere, trusler fra øst?
Så gælder det for det femte at få styr på udlændingepolitikken.
Vi er jo godt i gang med den opbremsning, som vi nu har sikret, og som betyder, at tallene fra at vokse i 2014 og 2015 nu er nede på et niveau, der er det laveste, vi har set i 5 år.
Nu skal vi holde fast, fordi vi er i gang med at nå resultater, der frigør milliarder, som både kan bruges i dansk kernevelfærd, og som kan bruges i nærområderne.
Det er et tema, der også har været gennemgående i dag.
For det pres, der fik skabt et hul på Europa sidste år, er jo ikke forsvundet, og vi har selvfølgelig både et ansvar for og en egeninteresse i at få frigjort de ressourcer, der skal til, for at investere i nærområderne for at sikre, at det ikke på ny går hul på Europa.
Det skal vi holde fast i.
For det sjette er der jo altså ambitionen om at uddanne fremtidens generation godt, men altså også på en måde, hvor vi sikrer, at der er finansiering til det.
Det er jo en del af grunden til, at vi foreslår en justering af SU'en, sådan at stipendiebeløbet falder og lånemulighederne forbedres, både ved at man kan låne lidt mere, men at man også kan låne på bedre vilkår, og jo så ikke mindst ved at give alle unge, uanset hvad uddannelse de tager, et ekstra jobfradrag, så de får fodfæste på arbejdsmarkedet.
Det gælder altså også ham eller hende, der tager en erhvervsuddannelse uden SU.
Det gælder også den unge, der tager en mellemlang uddannelse, hvor man ikke bruger meget SU.
De skal have et fradrag, så de får fodfæste på arbejdsmarkedet.
Jeg er nødt til at gøre op med det, der har lydt mange gange i dag, nemlig at det her skal bruges til at finansiere skattelettelser.
Det er simpelt hen ikke korrekt.
De direkte besparelser ved at omlægge SU'en, sådan som vi foreslår det, frem til 2025 svarer stort set til den kompetencepulje, som vi har afsat i vores plan.
Det er penge fra SU til en fri kompetencepulje.
Når vi gør det, vi gør med SU'en, forudsætter vi, at de unge bliver lidt hurtigere færdig med at læse.
Det betyder noget for arbejdsudbuddet, og de gevinster, det skaber, sætter vi af i den reserve til uforudsete hændelser, som regeringen foreslår, og som betyder, at når vi kommer længere frem mod 2025, uanset hvem der måtte være statsminister til den tid, er der altså en børneopsparing og ikke en regning i børneværelset.
Jeg gør mig ikke nogen forestillinger om, at fordi jeg har sagt det her, vil man ikke fortsat sige, er SU'en finansierer skattelettelser, men det er bare ikke rigtigt.
For det syvende – vi har ikke talt meget om det i dag, men jeg har noteret mig, hvad partierne har sagt også uden for salen – så har vi den fælles udfordring, som mange også har meldt sig ind i, nemlig at vi skal sikre tryghed i alderdommen.
Det kræver, at vi tager nogle helt konkrete skridt, der sikrer, at det fortsat kan betale sig at spare op.
Det er jo derfor, vi foreslår en pensionsbonus.
For hvis ikke vi gør det – eller noget andet, hvis andre har andre ideer, men penge koster det – så risikerer vi at bevæge os ind i en tid, hvor det for mange lønmodtagere i årene op til pension ikke længere kan betale sig at spare op.
Det er en opgave, vi skal have løst, hvis vi er ansvarlige, ligesom vi, der sidder her nu, er nødt til at tage det ansvar for at sikre, at vi på den rigtig lange bane, når vi kommer en generation frem, undgår, at vi har en fremtidens ældreproletariat, fremtidige pensionister, som ikke har fået sparet op, og som derfor vil være dybt afhængige af, om der er velvilje her i salen, eller, selv om det måtte være der, mulighed for her i salen at give dem en alderdom, der bare sådan nogenlunde minder om den, som de mange, mange danskere, der nu foretager arbejdsmarkedsopsparinger og derfor kan gå på pension og opretholde en livskvalitet, der minder nogenlunde om den, de havde, mens de var på arbejdsmarkedet, kan have.
Det er derfor, vi foreslår en gradvis obligatorisk pensionsopsparing bygget op.
Så endelig er der for det ottende, hvad jeg har berørt, nemlig hele det her spørgsmål om at få skabt et mere retvisende ejendomsvurderingssystem, vel at mærke på en måde, hvor der fortsat er tryghed om boligskatten.
Det er også i erkendelse af, at det skattestop, som vi selv har stået fadder til i 2001, jo har vist sig ikke at skabe den tilstrækkelige, fornødne tryghed.
Skatterne er steget med 18 mia. kr. på trods af skattestoppet, og nu står vi altså med den udfordring plus nye vurderinger, der alt andet lige fører til, at boligskatterne vil vokse med yderligere 10 mia. kr. eller mere frem til 2040, hvis ikke vi lader det gamle skattestop erstatte af et nyt og forbedret.
Det er så det, vi foreslår, ved at fastlåse skattesatserne i 2021, vel at mærke på et lavere niveau; ved at sikre, at den betalte skat i ejerperioden ikke kan stige med mere end lønudviklingen; og ved at foreslå en aftale om, at hvis der kommer et merprovenu fra boligskatterne ud over det forudsatte niveau, skal det tilbageføres til borgerne i form af lettelser af skatten på arbejde.
Det er et bedre skattestop end det, vi har, for det aflyser stigninger på 10 mia. kr.
Det sikrer, at boligejeren kan blive boende i sin bolig til den løn, man havde, da man købte boligen.
Det retter op på de eksisterende skævheder i beskatningen af f.eks. lejligheder kontra parcelhuse, storbyer kontra landdistrikter, og det vil i højere grad end det, vi kender i dag, bidrage til at stabilisere boligmarkedet.
Derfor vil jeg om det her også bare sige, at jeg er overmåde tilfreds med den reaktion, som regeringens udspil i går er blevet mødt med bredt i Folketingssalen, og jeg har virkelig den forhåbning, at det burde være muligt at lave en bred politisk aftale, der kan skabe ro og stabilitet omkring det her vigtige område.
Og for langt de fleste danskere er det at købe en bolig jo ubetinget den største investering, man foretager sig i sit liv.
Og for langt, langt de fleste danskere er det jo ikke en investering, der foretages af grunde, der handler om at spekulere i prisudviklinger.
Det er jo en investering, der foretages i at skabe en ramme omkring familielivet.
Derfor bør det selvfølgelig være sådan, at hvis man i den situation, man sidder i, har råd til at foretage den investering, skal man også kunne blive i sin bolig, uanset at priserne udvikler sig.
Det er regeringens plan.
Og som sagt står jeg tilbage med det helt overordnede indtryk, at der sådan set er en analyse bag, som der er bred enighed om, og at der er fragmenter af bud på planer.
Det bør sådan set kunne lade sig gøre at bruge den her folketingssamling – hvis man holder sig i arbejdstøjet og er arbejdsduelige – til at lave aftaler, der vil være til gavn for Danmark og danskerne.
Så vil jeg også gerne sige tak for debatten til vores nordatlantiske medlemmer
– også det har været en god og indholdsrig debat.
Jeg vil sige til fru Aaja Chemnitz Larsen, at vi er opmærksomme på de akutte udfordringer, der er på børneområdet i Grønland.
Vi reagerer positivt på de anmodninger om støtte, som vi får.
Det er Grønlands ansvarsområde, men vi foreslår nu alligevel, at vi afsætter midler i satspuljen til en række tiltag, der kan understøtte selvstyrets indsats for børn og unge i Grønland.
Både fru Aaja Chemnitz Larsen og fru Aleqa Hammond nævnte også forholdene for socialt udsatte grønlændere i Danmark.
Det er vi opmærksomme på, og det tager vi alvorligt.
Det er også derfor, at vi i regeringsgrundlaget har meldt ud, at vi vil forbedre forholdene for socialt udsatte grønlændere i Danmark, og det følger vi naturligvis op på.
Jeg vil også gerne kvittere for, at både fru Aaja Chemnitz Larsen og fru Aleqa Hammond kvitterede for, at de nordatlantiske medlemmer er blevet inddraget i drøftelserne om finansloven.
Fru Aleqa Hammond nævnte Camp Century, og til det vil jeg bare sige, at klimaforandringernes mulige fremtidige påvirkning af Grønland gør indtryk på mig, på regeringen.
Det er noget, vi tager alvorligt, og det er også derfor, at vi er i dialog med Grønlands Selvstyre om sagen og bl.a. er ved at undersøge mulighederne for at udvide den danske klimamonitorering til også at omfatte området ved Camp Century.
Jeg kan sagtens sætte mig ind i, at hvis man skal ud at spille håndbold for Færøerne, skal det være til »Tú alfagra land mítt, mín dýrasta ogn!« og ikke til den danske nationalsang.
Det kan jeg sagtens forstå, og derfor glæder jeg mig også over, at hr. Magni Arge sagde, at det ikke skal være noget løsrivelsesdokument.
Og derfor skal det dokument selvfølgelig også kunne rummes inden for den danske grundlov, som er den retlige ramme omkring rigsfællesskabet.
Jeg vil gerne undskylde – for det blev efterspurgt – at der blev flaget visse steder med forkerte flag på olaidag.
Jeg har selv spekuleret på, præcis hvad det er for en person, der kan stå midt i Tórshavn på olaidag , hvor der er flag i alle flagstænger, og hejse et flag, hvis farver er vendt omvendt i forhold til alle andre flag.
Har vedkommende stået og tænkt: Det er da utroligt, at der ikke er nogen, der ved, hvordan det færøske flag ser ud?
Eller hvad kan være gået igennem hovedet på vedkommende?
Jeg ved det ikke.
Hvis jeg skal glæde mig over én ting, er det jo, at alle institutioner, der købte flag ind via den statslige indkøbsordning, fik de rigtige flag.
De få institutioner, der brugte forkerte flag, er de institutioner, der ud fra sådan et indfald af, at de kunne gøre tingene bedre, selv var ude at handle ind.
Og det kan måske inspirere statens institutioner til at gøre brug af den statslige indkøbsordning – det er også en mere effektiv måde at bruge skatteborgernes penge på, for de rækker længere, når vi køber ind i fællesskab.
Derudover må man, som hr. Sjúrður Skaale også sagde, sige, at den her lille fadæse jo sådan set også understregede det, der var hele pointen med at foreslå, at vi havde en færøsk og en grønlandsk flagdag, nemlig at der i den grad er behov for, at vi kommer til at vide noget mere om hinanden.
Jeg skal slutte her.
Jeg står som sagt tilbage med en følelse af, at der egentlig er mere, der samler, end der skiller.
Jeg synes, at vi har en forpligtigelse her relativt kort tid efter det sidste folketingsvalg til at levere ansvarlige løsninger.
Jeg tror, det er det, vores borgere forventer af os.