Søren Søndergaard (EL), 2021-04-07:
Som I måske kan se på min hårpragt, bor jeg i Gladsaxe – der er frisørerne jo ikke åbnet endnu.
Men lad os nu forestille os et tænkt eksempel om Gladsaxe: Byrådet i Gladsaxe beslutter at erklære Gladsaxe for et jødefrit område – jøder er ikke velkomne, vi vil ikke have jøder her, det er skadeligt med jøder – og lad os så forestille os, at en tredjedel af Danmarks kommuner følger efter med et nej til jøder og med jødefri zoner, og vi ser samtidig, at antallet af overfald på jøder i de såkaldte jødefri områder stiger markant og meget mere end i andre områder, og vi ser, at antallet af chikanerier mod jøder stiger, og vi ser, at lokale domstole frikender for chikanerier med henvisning til forsvaret for ytringsfriheden.
Så vil jeg som borger i Gladsaxe håbe, at vi har en regering i Danmark, som siger, at det dér ikke går, og at det er slut, og som uden undtagelse bruger alle midler på at få sat en stopper for en sådan opførsel.
Og hvis vi skulle have en regering, som imod min forhåbning ikke ville vælge at sætte en stopper for den slags ting, men som tværtimod opmuntrer det og understøtter det, men som selvfølgelig forklarer, at det bare ikke er noget, der er juridisk gyldigt, så de kan jo ikke drages til ansvar for det, så ville jeg håbe, at hver eneste af de internationale organisationer, som Danmark er medlem af, hvad enten det er EU eller FIFA eller WHO, eller hvad pokker det er, ville bruge de redskaber, som de har, til at sætte Danmark på plads.
Selvfølgelig ville jeg det, for
hvad er alternativet?
Sådan har jeg det, hvis det handler om jøder i Danmark, og sådan har jeg det naturligvis også, når det gælder seksuelle minoriteter i Polen, og de ting, som jeg har nævnt her, er jo præcis de ting, som sker.
Der er ikke én af de ting, som jeg har nævnt her, som ikke er det, der sker i Polen.
En undersøgelse fra Warszawas universitet har vist – der har også været nævnt nogle generelle tal – at det, når det gælder for de unge lgbt-personer i Polen, er to ud af tre, der har været udsat for chikanerier og vold og klart mere i de såkaldte lgbt-frie zoner.
Det imødegås ikke af regeringen i Polen eller af det officielle Polen.
Tværtimod kalder de lgbt for en ideologi.
De kalder mennesker for en ideologi!
Vi har set formanden for PiS, som udtaler, at disse ideologier afviger fra den sunde fornuft og begrænser friheden for de mange mennesker, der terroriseres af dem – en understøttelse af lgbt-frie zoner – eller vi har hørt den siddende præsident, Duda, der udtaler: Forfædrene i Polen kæmpede ikke for, at vi nu vil acceptere, at en anden ideologi, som er endnu mere destruktiv for mennesket end kommunismen, skal komme, en ideologi, der under klichéer som respekt og tolerance skjuler en dyb intolerance.
Det er fuldstændig åbenlyst, at der er et behov for at sige fra, og med en enkelt undtagelse og en enkelt fraværende, som måske havde det samme synspunkt, så er vi jo også alle sammen enige om det her.
Men hvad gør vi så – hvad gør vi så?
Vi havde måske sat vores lid til artikel 7, at man med den store bazooka kunne få statueret et eksempel.
Det kunne man så ikke.
Så havde vi måske sat vores forhåbning til, at man ved at ramme Polen på pengepungen kunne komme et skridt videre.
Men den såkaldte retsstatsmekanisme er desværre blevet voldsomt udvandet – voldsomt udvandet – til kun at omhandle penge fra EU-budgettet.
Det vil sige, at man, så længe man bare gennemfører undertrykkelse uden om penge fra EU-budgettet, godt kan få lov til det, og det er en mekanisme, som er udskudt i fremtiden.