Stine Brix (EL), 2017-04-26:
Mine kollegaer har jo så udmærket redegjort for lovforslagets indhold, så jeg vil nøjes med at knytte nogle kommentarer til de ting, jeg synes er de vigtigste.
Men jeg vil starte med at sige, at det grundlæggende er mig imod, at vi overhovedet bruger tvang i sundhedsvæsenet.
Når vi fastholder, indespærrer, tvangsbehandler, er det for dem, der oplever det, krænkende, og mange beskriver det også som et overgreb, hvis de har været udsat for det.
Derfor er min grundindstilling til det her lovforslag, som jo har titlen tvangsbehandlingsloven, også skeptisk.
Den skepsis kommer ikke mindst på baggrund af de erfaringer, som vi har, med tvang i sundhedssystemet i dag.
Vi ved jo, at tvang er meget udbredt i psykiatrien, også selv om vi faktisk har viden og erfaringer, som viser, at hvis man har ressourcer og kompetencer til stede, kan man næsten undgå tvang.
Vi har også erfaringer fra socialområdet, hvor man ikke kalder tvang for tvang, men magtanvendelse.
Der har jeg bidt mærke i en undersøgelse fra Ankestyrelsen, som viser, at på det område ser vi også store problemer med at holde reglerne.
I den undersøgelse, Ankestyrelsen lagde frem, så man, at over halvdelen af de afgørelser, der var truffet i kommunerne, om magtanvendelse over for demente ikke var truffet i overensstemmelse med loven.
Så vi har både problemer med, at tvang anvendes i et meget vidt omfang, hvor vi kunne undgå det, og vi har erfaringer med, at reglerne ikke administreres i overensstemmelse med loven.
Jeg vil samtidig sige til det lovforslag, der ligger her, at jeg anerkender, at vi har et problem.
Jeg anerkender, at der findes eksempler på svært demente ældre eller udviklingshæmmede, som modsætter sig behandling, som kunne lindre eller måske helt helbrede den sygdom, de har.
Hvor mange der er tale om, ved jeg ikke.
Det er de dilemmaer, vi står med her.
Jeg anerkender også, at lovforslaget er et forsøg på at imødekomme de dilemmaer.
Min absolut største betænkelighed ved det lovforslag, som så ligger her på bordet i dag, er, at jeg tror, at det vil føre til, at langt flere end det, som der er tilsigtet, langt flere end det, der er nødvendigt, vil blive udsat for tvang.
Jeg er med på, at der klart står i lovforslaget, at tvang skal være sidste udvej.
Men det er jo ikke altid sådan, at fordi det står i loven, så bliver det også sådan i virkeligheden.
Det helt store og afgørende spørgsmål er jo, hvordan de regler bliver praktiseret.
Hvordan møder det her lovforslag virkeligheden?
Her er især et spørgsmål meget centralt, og det er: Hvornår har man reelt forsøgt andre tiltag for at skabe tillid, så man kan opnå det mål, man har, for behandling på andre måder end tvang?
Derfor synes jeg, det er en stor mangel i det her lovforslag, at det ikke er beskrevet nærmere.
I flere af høringssvarene, som ligger, foreslås det, at ministeren laver en vejledning på det område.
Der er også flere, der foreslår, at man opretter et nationalt center, som sundhedspersoner, som står med de her beslutninger, kan konsultere og finde rådgivning hos, så vi mindsker det, at loven misbruges.
Det synes jeg er gode forslag.
Vi må også se lovforslaget i sammenhæng med de arbejdsvilkår, som der er for sundhedspersonalet.
Vi ved, vi har et sundhedsvæsen, hvor der er høj grad af travlhed, og der er krav om at øge produktiviteten år efter år.
Vi kender hjemmeplejen, som ofte skal udføre ydelser, hvor der er sat tid af, målt af på minutter.
Hvordan ser vi de to ting i sammenhæng med, at man så skal forsøge tillidsskabende tiltag for at undgå tvang?
Jeg synes, der er et modstridende forhold her.
Det er ikke mindst et problem, når der ikke følger en indsats med for at klæde personalet på til den her nye type svære opgave.
Vi ved, at der, hvor der har været inspiration fundet i lovgivningen – i Norge – afsatte man 60 millioner norske kroner til en målrettet efteruddannelsesindsats for at klæde personalet på til opgaven.
Så der er noget omkring lovforslaget, vi også kan kigge på.
Jeg synes i hvert fald, vi skylder de læger, som skal stå med den beslutning om, at man må bruge tvang, og de sygeplejersker og social- og sundhedsassistenter, som skal forsøge sig med andre metoder, men som også kan være dem, der skal stå og udføre tvangen over for borgere, at de har de rigtige redskaber til at mindske brugen af tvang.
Derfor er det afgørende for os, at vi kommer omkring, hvordan vi får lavet det setup, der skal til, for at loven ikke bliver misbrugt.
Endelig vil jeg sige her til sidst, at et andet vigtigt tema for os er retssikkerheden.
Derfor vil vi også finde inspiration der, når vi skal kigge på ændringsforslag.