Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Tak for at få hele vores titel med, hr. formand.
Efter den årelange og komplicerede konflikt mellem Israel og det palæstinensiske område tror jeg ikke, at der hersker nogen tvivl om, at vi alle, på tværs af alle partier i Danmark, EU og resten af verden, ønsker anerkendelse af et frit og selvstændigt Palæstina, som kan indgå i det internationale samfund på samme vilkår som alle andre stater.
Gaza og Vestbredden er jo både fysisk, men også politisk delt op.
Hamas sidder på Gaza, og selvstyret sidder på Vestbredden.
Det er grunden til, at der i nu mere end 10 år ikke er blevet afholdt demokratiske valg i de palæstinensiske områder, og der er derfor lang vej endnu, før der i de palæstinensiske områder foreligger et stærkt nok politisk grundlag til, at vi kan anerkende dem som en selvstændig og uafhængig stat.
Et sådant grundlag er ikke til stede, som tilstanden er i dag.
Derudover bør Danmark ikke gå enegang ved anerkendelse af Palæstina som selvstændig stat.
Det er begrænset, hvilken positiv betydning det i praksis vil have, at Danmark alene anerkender Palæstina.
I stedet bør vi satse på en fælles EU-anerkendelse.
Dansk mellemøstpolitik bygger i forvejen på den linje, der bliver lagt i EU, som er meget engageret i at finde en konkret og varig løsning på konflikten.
Siden 2012 har EU jo ført en aktiv politik, som medlemslandene er forpligtet til at følge, herunder Danmark.
De bygger på grænsen mellem Israel og Palæstina fra før 1967, sikkerhedsarrangementer, der respekterer palæstinensernes suverænitet, en løsning på flygtningeproblemet og Jerusalem som en delt hovedstad for de to stater.
Og i december 2013 vedtog EU derudover rådskonklusioner, hvor man stillede Israel og Palæstina en økonomisk, politisk og sikkerhedsmæssig støttepakke i udsigt, hvis de altså indgik en endelig fredsaftale.
Sagt med andre ord bliver der altså aktivt handlet i EU, og vi bør derfor gå i tæt samarbejde med de andre EU-lande for at finde en løsning på konflikten.
Et stærkt og samlet internationalt samfund er nemlig vejen frem, hvis vi skal undgå at forlænge konflikten længere end højst nødvendigt.
Faktisk bliver man måske endda rigtig, rigtig stor pessimist.
For hvor man på den ene side ser en israelsk regering, som absolut ikke er hjælpsom i forhold til forsøget på at finde en endelig og varig fred, bl.a. med deres aggressive bosættelsespolitik, oplever vi jo på den anden side, at der stadig væk især i Gazastriben er palæstinensiske grupper, som begynder at lave direkte angreb med både missiler og knive og andet mod civile i Israel.
Det vil sige, at der hos de to sider er elementer, som gør alt, hvad de kan, for at sikre, at vi ikke får en varig fredelig og politisk afklaring omkring en tostatsløsning.
Så alt i alt er jeg også pessimist, men jeg tror bare ikke på, at det vil hjælpe noget som helst, hvis vi i Danmark lige pludselig siger: Nu har vi fundet løsningen, og det er at anerkende Palæstina.
For det første er der jo en diskussion om, hvad det egentlig er, vi anerkender.
Er det overhovedet et land?
Det er ikke sammenhængende, det har ikke et politisk lederskab over alle territorier osv., som jeg var inde på.
Og for det andet vil det jo også være sådan, at det vil blive taget meget ilde op af den ene af de to parter.
Så det vil sige, at hele ideen om at være brobygger mellem de to parter altså vil forsvinde komplet – lidt a la det, vi har set, efter at Sverige gjorde det for forholdsvis kort tid siden.
Så med de ord kan jeg meddele, at Venstre ikke kan støtte beslutningsforslaget.