Rasmus Nordqvist (SF), 2022-04-19:
Mens vi her i Europa først er begyndt at se konsekvenserne af klimakrisen i de senere år, senest med voldsomme oversvømmelser i Tyskland sidste år, hvor mange døde, så har man jo i verdens fattigste lande faktisk levet med konsekvenserne af klimakrisen i mange år.
Desværre som med alle andre alvorlige ting her i samfundet går de først og fremmest ud over de svageste, og det gælder også de fattigste mennesker på jorden.
Der er faktisk også lige blevet lavet en vedtagelse under UN Women om, at det er piger og kvinder, som rammes først, når man ser på konsekvenserne af klimakrisen.
Vi er blevet enige i FN – og når jeg siger vi, er det jo, fordi vi sådan set alle sammen er en del af FN – om, at der skulle rejses klimafinansiering.
Det blev man enig om i København, hvor man ellers ikke blev enig om så meget andet.
Det var en pinlig affære.
Det er sjældent, at man snakker særlig meget om København, når man deltager ved klimamøder, for det var ikke noget at være stolt af.
Men man blev enig om den her klimafinansiering, der skulle rejses i årene fra 2020 til 2025, altså fra Parisaftalen kom til at træde i kraft og så til 2025.
Man må sige, at det siden da har været en pinlig affære; det har været en pinlig affære, fordi meget, meget få lande har valgt at betale penge ind til det, og fordi rigtig mange lande vælger at opgøre hvad som helst som klimafinansiering, altså lån på markedsvilkår, eksportkreditter til egne virksomheder, så de kan komme ud og sælge noget i andre lande osv., altså en række ting, der i min optik ville være svære at kalde for bistand.
Både den manglende opfyldelse af den her forpligtelse omkring de 100 mia. kr. og de her underlige beregninger, man har brugt rundtomkring i verden, udstiller jo meget godt svagheden ved nogle af de klimaaftaler, vi har lavet internationalt, hvor vi har skullet blive enige om noget, der har gjort, at vi har fundet nogle formuleringer, som vi altså kunne blive enige om, men hvor vi så bagefter skal finde ud af, hvad det her så betyder.
Hvordan er det, vi laver regler om, hvordan vi opgør pengene?
Hvem skal betale hvad?
Det er noget, den store diskussion handler om.
Hvor meget skal hvert land byde ind med?
Skulle vi tage at få lidt flere regler med der?
Skulle vi ikke blive enige om: Hvad er fordelingsmekanismen blandt de rige lande, der bliver enige om at ville give nogle penge til verdens fattigste og til dem, der først må leve med konsekvenserne af klimakrisen?
Skulle vi meget præcist blive enige om, hvad det er, vi kan opgøre som klimabistand?
Det er altså noget af det, jeg synes ville være rigtig vigtigt at tage med videre.
Så er der blevet brugt nogle ord både af Venstre og Socialdemokratiet, hvor de sagde: Vi har ikke noget at skamme os over.
Jeg bryder mig egentlig ikke sådan særlig meget om skyld og skam som begreber.
Jeg synes mest, det handler om, at der er en opgave, der skal løses.
Er vi med til at løse den, eller er vi ikke?
Der må man sige: Det er vi.
Gør vi det godt nok?
Nej, det gør vi ikke, for vi har lige så meget et ansvar som alle de andre rige lande, der har lovet noget.
Så kan man godt sige: De andre betaler ikke så meget som os, så vi kan godt være stolte, og vi skal ikke føle skyld, for det er i stedet dem fra Holland eller Canada, der skal det, eller hvem det nu er, man vælger at pege fingre ad.
Vi har fra de rige landes side et kollektivt ansvar for at rejse den her klimafinansiering, og før vi er i mål med det, kan vi ikke være tilfredse.
Det er også derfor, jeg er glad for, at det er lykkedes os, altså SF sammen med Enhedslisten og Radikale, at kæmpe noget additionel klimabistand ind i finanslovene siden regeringsskiftet i 2019.
Vi har ikke været tilfredse med størrelsen på beløbet, men vi er glade for, at det er kommet med.
For os er det meget vigtigt at sørge for det, inden vi begynder at lave den mere langsigtede plan for, hvordan det er, vi kommer op i udviklingsbistand, og hvordan vi kommer videre skridt for skridt.
Det er det, vi bruger vores energi på.
Det er også det, vi kommer med hvert år i vores finanslovsudspil og bruger tid på i forhandlingerne.
Det gør også, at vi ikke kommer til at stemme for det her forslag.
Det sidste, jeg lige vil sige, handler om det her med det additionelle.
Altså, jeg tror, jeg har været i 20-25 samråd siden 2015 omkring additionalitet.
Jeg kan se tidligere og nuværende ministre, der smiler.
For noget af det, vi jo også bliver nødt til at blive bedre til, når vi laver internationale aftaler, er, at vi ikke bare kaster om os med udtryk som additionalitet i klimabistand.
For hvad betyder det?
Ja, jeg tror, der har været tre forskellige definitioner fra udviklingsministre, siden jeg kom i Folketinget, og det kunne måske være sjovt at få en liste oversendt på et tidspunkt, for hvor mange definitioner har der været på additionalitet siden 1992, hvor man begyndte at arbejde med det her?
Men tak for forslaget.
Vi afviser det fra SF's side.