Morten Messerschmidt (DF), 2022-03-02:
Tak, formand.
Til et folk de alle hører, som sig regne selv dertil.
For fædrelandet og for modersmålet skal hjertet banke.
Desværre må man jo konstatere, at dette høje Ting i alt for mange år har tildelt indfødsret til alt for mange på et alt for lemfældigt grundlag.
Derfor er det jo en positiv nyhed, at der nu er opstået en villighed selv i Socialdemokratiet til at få rettet op på nogle af fortidens fejl.
Desværre lader man sig stadig væk helt frivilligt snøre mere og mere ind i dette morads af internationale overenskomster, konventioner, traktater og regler, som jo kun har ét formål, nemlig at begrænse Folketinget i at passe på Danmark og gradvis skabe det, man kalder for en international retsorden, dvs. afvikle nationalstaten.
Det er jo grundlæggende det, det handler om.
Når man taler om en international retsorden, så handler det om, at de nationale myndigheder og de nationale parlamenter, som hidtil historisk har været den faste forankring i den folkelige og demokratiske sjæl, skal trænges tilbage – trænges tilbage på bekostning af luftkasteller som FN's parlamentariske forsamling i New York, Europarådets Parlamentariske Forsamling i Strasbourg, Menneskerettighedsdomstolen, EU, og hvad ved jeg.
Alt det, som i hele sit dna alene har udryddelsen af nationalstaten som formål; at Danmark ikke i sig selv har et formål, en berettigelse, at danskerne blot er en tilfældigt sammensat befolkningsgruppe, som nu engang bare befinder sig i det, som man i gamle dage fandt på at kalde Danmark.
Det er også derfor, det er besynderligt, at det stadig væk er et dogme blandt endog konservative partier, af navn i hvert fald, borgerlige partier, at denne såkaldte internationale retsorden skal være væsentligere end det, at vi kan passe på Danmark.
Jeg ved ikke, hvor den tanke er opstået fra, men jeg vil sige, at jeg vil dedikere det meste af min tilværelse til at bekæmpe den både i skrift og i tale.
Derfor har vi det selvfølgelig lidt ambivalent med det her forslag.
For på den ene side kommer vi i Dansk Folkeparti aldrig nogen sinde til at stemme nej til et forslag, der gør det nemmere for de danske myndigheder, domstolene, at udvise kriminelle udlændinge eller tage indfødsret fra folk, der viser sig uværdige til den gave, som det er at få dansk indfødsret.
På den anden side er det jo irriterende, at man så tvinges til at stemme for forslag, der altså hviler på den her vildfarelse om, at Danmark bare er en frit i luften svævende konstruktion, som skal vige, skal bøje sig, skal neje for den her internationale tankegang.
Så det er, vil jeg sige, med en vis form for ambivalens, at vi selvfølgelig stemmer ja til lovforslaget her, ambivalens, ikke fordi vi ikke gerne vil tage indfødsret fra udlændinge, der viser sig uværdige til den gave, som det er at få indfødsretten, men fordi det her forslag og hele den tanke, der ligger til grund for den indfødsretsaftale, som den socialdemokratiske regering har lavet, jo er, at Danmark skal neje og være underdanig over for den her såkaldte internationale retsorden.
Jeg anerkender ganske enkelt ikke, at der er et sådant fænomen inden for et felt som indfødsret.
Selvfølgelig er det praktisk, hvis vi taler om frihandel, eller hvis vi taler om at standardisere energileverancer eller andet.
Der kan man tale om behovet for en international retsorden.
Det er nu engang bare praktisk, at vi inden for et indre marked er enige om, hvor mange volt og ampere der skal være i stikkontakten, sådan at man, hvis man skal barbere sig under et ferieophold, ikke afgår ved døden, fordi man får et elektrisk chok.
Det er praktisk.
Men når det kommer til spørgsmål om, hvem der har adkomst til Danmark, hvem der har stemmeret, hvem der er en del af den danske familie, så findes der kun én regel, og det er: danskerne først.
Danskerne, som igennem tusind år har været her og værnet om denne plet på jorden, er dem, der har adkomsten.
Og viser et vildfarent Folketing sig at tildele indfødsret til folk, der er uværdige, så skal naturligvis ingen international retsorden kunne forhindre et nyt Folketing i at rette op på den fejl.
Så med de ord, formand, vil jeg tillade mig at sige, at det jo er et skridt i den rigtige retning, men desværre på en meget, meget lang rejse.