Morten Messerschmidt (DF), 2021-05-25:
Tak, formand, og tak for debatten, som jo på visse tidspunkter har stukket af i en, må man sige, bizar retning, som da justitsministeren følte sig kaldet til at føre et i øvrigt meget velkomment forsvar for, hvorfor Danmark skal være medlem af NATO.
Det er jo, må man sige, lidt fjernt fra det, vi taler om, ikke mindst fordi der i min vedtagelsestekst direkte står: »Internationale aftaler er nødvendige for at sikre ordnede rammer mellem nationer«.
Så der er jo ikke rigtig brug for at tage fat i NATO-medlemskabet for at diskutere det i øvrigt væsentlige problem, der netop er med menneskerettighederne, både konkret og principielt.
Nu har vi meget diskuteret det konkrete, så lad mig derfor slutte af med det mere principielle.
Droits humains, som det hedder på fransk, altså rettigheder tildelt til enhver, fordi vedkommende er menneske, altså ikke borger knyttet til en stat, en national sammenhæng, som man kender det fra romerretten, hvor det, at man kunne sige ordene »jeg er romersk borger« gav de implicitte rettigheder, der var knyttet til det romerske Aquilia. Nej, alene fordi man er menneske, har man nogle rettigheder.
Allerede der begynder sagen jo at blive en lille smule tvivlsom, al den stund man kan kigge rundt i verden og konstatere, at det ikke er mange lande i verden, der har den samme rettighedsbeskyttelse, som vi kender i Danmark.
Hvad kan det nu skyldes?
Der er stor forskel på, hvordan vi ser på demokrati, ytringsfrihed og forsamlingsfrihed – ja, selv fru Rosa Lund fra Enhedslisten, der har valgt at forlade salen her, var lidt i tvivl om, hvad der egentlig skulle lægges i et noget så fundamentalt princip som retten til liv, altså artikel 2.
Jeg tør slet ikke spørge om, hvad vi forstår ved ret til fravær af tortur.
Det giver jo to principielle overvejelser, hvoraf den ene er: Hvad gør det ved retten, når vi ikke er enige om det retfærdige?
Ja, det gør den tilfældig.
Og for at korrigere for det tilfældige har vi – ministeren var inde på Churchill – opfundet demokratiet.
Vi kan nemlig godt leve med, at vælgerne træffer en forkert afgørelse – jeg vil endda driste mig til at sige, at det har vi oplevet i Danmark for et par år siden – fordi vi ved, at vi kan korrigere det igen, fordi vi ikke skal sammensætte et Folketing i en forventning om, at det afspejler en evig retfærdighed, en universel sandhed, fordi sandhed og retfærdighed som begreber altid er knyttet til det konkrete.
Netop derfor giver det ikke meget mening i forhold til nogle så principielle overordnede principper, som vi har at gøre med i menneskerettighedskonventionen, at foregøgle, at der findes fælles svar på det.
Derfor insisterer vi på, at domme, hvor Danmark end ikke må være part, som udlægger, hvordan ytringsfrihed, forsamlingsfrihed, liv, tortur og andre væsentlige begreber skal forstås i en konkret sammenhæng, skal være afgørende for, hvordan vi i Danmark skal indrette lovgivningen.
Det er der, menneskerettighederne bliver parasitære, fordi de bryder med alt, hvad retssamfundet og demokratiet baserer sig på, men tvinger sig adkomst til demokratiets og retsstatens domæne ved at snylte på det.
Det er derfor, at menneskerettighederne hører til på historiens mødding.
Det, der skaber et godt retssamfund, et sundt demokrati, et homogent samfund, er selvsagt ikke konventioner opstået ud af den franske revolutions eller anden verdenskrigs ulykker.
Det er at have en nation, en kultur, en tradition, som hr. Jens Rohde var inde på, der kan bære disse værdier.
Det er netop det, vi kender i den oppositionelle oplysningsfilosofi, bl.a. fra Joseph de Maistre, men som vi jo også kender fra ældre dansk lovgivning som f.eks. præamblen til Jyske Lov, der siger, at loven skal hvile på det nationale, på det overleverede, at den skal være genkendelig, den skal være til at forstå osv.
Alt det er retsstaten og er loven, alt det er i opposition til menneskerettighedskonventionen, som vi derfor ønsker et opgør med.
Tak, formand.