Peder Hvelplund (EL), 2019-03-12:
Tak for det.
Der er alt for lange ventetider, og det har der været længe.
Det påvirker de mennesker, der lider af høretab, mange risikerer social isolation og at blive udelukket fra fællesskabet, fordi man ikke kan føre samtaler med andre mennesker, og at man ikke kan være der for de vigtige mennesker i ens liv, fordi man ikke kan høre, hvad ens ægtefælle eller børnebørn siger.
Man risikerer at miste sit job og sit netværk.
Et høretab er stærkt invaliderende.
Lovforslaget adresserer også den vigtige problematik, at høreområdet lidt er det vilde vesten.
I dag kan private audiologer henvise til egen butik, hvor de kan sælge høreapparater i dyre domme, selv om det er muligt at få høreapparater med offentligt tilskud, så der ikke behøver at være egenbetaling.
Vi støtter derfor op om den del af lovforslaget, der vil sikre en bedre gennemsigtighed i forhold til behandlingstilbud, så private klinikker skal informere klarere om gratis behandling og ejerforhold.
De skriver: »Men lovforslaget er ikke tilstrækkeligt.
Som det står nu, er det op til den enkelte forhandler, om man ønsker at tilbyde høreapparater uden egenbetaling.
Vi er opmærksomme på, at der står i bemærkningerne, at det er hensigten, men det bør skærpes i lovteksten.
Desuden mener vi ikke, at der bliver taget et reelt opgør med det faktum, at det reelt er en sælger, der skal rådgive.
Der står, at fra den 1. juli 2019 må speciallæger i øre-, næse- og halssygdomme, der arbejder eller bistår med høreapparatbehandling til patienter, ikke erhverve ejerskab i virksomheder med detailsalg af høreapparater.
Men det løser jo ikke det problem, at mange allerede har en virksomhed, som de sælger høreapparater fra.
Det er positivt, at lovforslaget indeholder en mulighed for, at også patienter, der får høreapparater gennem en privat udbyder, bedre kan få erstattet mistede høreapparater.
Men det er lidt uforståeligt, hvorfor 4-årsfristen skal udvides til også at gælde for det offentlige, hvor også mennesker med komplicerede høretab bliver behandlet.
Dels er definitionen om, at der skal være indtruffet en markant helbredsbetinget forværring af hørelsen upræcis, dels kan der være andre årsager end forværring af hørelsen, der motiveret et behov for at udskifte apparatet.
Vi mener, at det bør være et lægefagligt skøn, der er det afgørende for, om der er behov for et nyt høreapparat.
Vi støtter også, at der indsamles mere data og viden på høreområdet, så området løbende kan forbedres, for der ligger alt for mange høreapparater i skuffer rundtomkring i landet.
Vi må finde ud af, om der udleveres høreapparater til mennesker, der reelt ikke har gavn af dem, eller hvad der er galt.
Vi anerkender til fulde problematikken.
Der er alt for lange ventetider på specialafdelingerne, der er et demografisk pres, der gør, at det er uhensigtsmæssigt at basere den langsigtede strategi for høreapparatbehandling af borgere med ukomplicerede høretab på sygehusbehandling.
Lovforslaget motiveres med, at det vil forhindre lignende pukler i fremtiden.
Men der mener vi, at forslaget grundlæggende ikke løser det bagvedliggende problem, nemlig at sygehusene er så økonomisk udsultede, at ansatte hellere vil arbejde i det private, hvor man kan tage sig af de ukomplicerede behandlinger og gå hjem til tiden, og at der ikke er uddannet nok personale til at tage sig af de mange flere ældre, der har behov for vores sundhedsvæsen, herunder høreapparater.
Vi finder, det er en forkert løsning at forhindre ventetider ved at flytte de ukomplicerede ud af den offentlige behandling og over i private tilbud.
Allerede i sommer skrev Danske Regioner, at en del af problemet med ventetider skyldes, at audiologerne siger op i det offentlige og tager job i det private.
Med lovforslaget vil den bevægelse jo bare forstærkes og svække vores fælles sundhedsvæsen, også fordi vi med lovforslaget pålægger de offentligt ansatte mere administration og bøvl.
I stedet for at behandle skal de bruge tid på visitationsprocesser, information om privatklinikker m.m.
Rundtomkring i landet bygges der sundhedshuse, og der bruges offentlige kroner på at uddanne dygtige og engagerede mennesker inden for en række nye faggrupper, som f.eks. universitetsuddannede audiologer og audiologopæder.
Lad os bruge de investeringer til at skabe gode offentlige tilbud, hvor mennesker med ukomplicerede høretab kan få behandling tæt på, hvor de bor.
Så undgår vi også de habilitetsproblemer, som lovforslaget i dag prøver at komme til livs, nemlig de problemer, der opstår, når læger kan tjene penge på at sælge det udstyr, de selv ordinerer.
Og derfor kan vi ikke støtte lovforslaget.