Mette Thiesen (DF), 2023-04-11:
Billedet af en mor, der skriger sin frustration ud over Frederiksberg kommunalbestyrelse, kan de fleste af os nok huske – jeg kan i hvert fald.
Og det billede får det fortsat til at løbe koldt ned ad ryggen på mig.
Det var nemlig sagen om Jeanette Strauss, som på et fejlagtigt grundlag fik fjernet sin datter på grund af en mildt sagt uduelig sagsbehandling, der også var præget af mange lovbrud.
Gid det var så vel; så behøvede jeg slet ikke at stå her i dag.
På Langeland har disciplinen fiktive diagnoser, dårlig sagsbehandling og lovbrud – kort sagt: løgn og bedrag – også været fremherskende, desværre.
Så sent som i weekenden kunne man i Berlingske læse om de fejl og lovbrud, der begås imod grønlandske forældre, der mister deres børn.
Frederikssund Kommune bad Nordsjællands Hospital sætte en fødsel i gang, for at man kunne komme på juleferie – jeg kunne blive ved.
Anbringelsesområdet lader simpelt hen til at være så betændt, at jo mere man graver, jo mere råddenskab vælter der op.
Derfor står jeg her i dag på vegne af alle dem, der råber op, og så sandelig alle dem, der ikke kan.
De fortjener en stemme i det kafkaske mareridt, som anbringelsesområdet desværre er blevet til.
Der er ikke noget værre end at miste sine børn.
Jeg plejer at sige, at jeg hellere ville have amputeret begge ben uden bedøvelse, end jeg ville miste mine børn.
I den perfekte verden var der jo ingen børn, der skulle anbringes, men sådan er det desværre ikke – det ved vi jo; alle os, der er her i dag.
Der må simpelt hen ikke ske fejl,
når staten fratager forældre deres børn.
Vi har sågar set eksempler på kommuner, der har ønsket flere tvangsbortadoptioner som en spareøvelse.
Mange fortæller også, at de har rakt ud til kommunen efter hjælp til deres barn, der har en diagnose, og kommunens respons har været at fjerne barnet.
Mareridtsagtige scenarier.
Det leder mig til, hvorfor det her forslag er nødvendigt.
Området skal kulegraves, og først og fremmest skal vi have undersøgt, om kommunerne overhovedet magter den opgave.
Min umiddelbare reaktion er faktisk nej, og det gælder i øvrigt som så meget andet, de ikke har kompetencerne til.
Er børn- og ungeudvalget en god nok konstruktion?
Bliver sagerne behandlet ordentligt?
Er det kompetente nok folk, der har god nok tid til at behandle sagerne, der sidder der?
Så er der også det her omkring Ankestyrelsen, som vi har drøftet i løbet af aftenen.
Er det overhovedet en uvildig instans?
Er det bare kommunernes forlængede arm, der godkender deres arbejde uden at skele til forældrenes historie?
At man godkender tæt på 100 pct. af alle sager, når der er fejl i så mange, tyder jo på, at der er et eller andet galt.
Opfølgende på det her forslag kommer Dansk Folkepartis forslag om en bodsordning, for det er fuldstændig grotesk, at vi i dagens Danmark har kommuner, der kan begå grove fejl, grove lovbrud, der har irreversible konsekvenser, og som bryder loven fuldstændig straffrit uden konsekvenser.
Det er simpelt hen ikke et retssamfund værdigt.
At kulegrave anbringelsesområdet, rigtig kulegrave hele systemet, er en skal-opgave; jeg mener simpelt hen ikke, at det er en kan-opgave.
Og jeg mener sådan helt grundlæggende også, at de, der stemmer for det her forslag, stiller sig på den rigtige side af historien, og at de, der stemmer imod, stiller sig på den forkerte side af historien.
Vi kan ende med at komme til at stå i en situation, hvor der er en masse mennesker, der må give en undskyldning til de familier, der er ramt, om mange år, ligesom man har set det med Godhavnsdrengene, pigerne fra Sprogø, dem fra Livø, de grønlandske børn og mange andre, for staten må ikke tage folks børn, medmindre der er et grundlag for det.
Der må ikke ske fejl, og der må slet ikke sket lovbrud.
Forhåbentlig vil et flertal sikre retssikkerheden i anbringelsessystemet og sikre de mange familier, som i dag rives i stykker, og hvor både børn og forældre lider frygteligt efterfølgende.
Billedet af Jeanette Strauss er stadig printet på min nethinde, og det får det stadig til at løbe koldt ned ad ryggen på mig.
Det må bare ikke ske.
Dansk Folkeparti er Danmarks familieparti.
Vi er blå bloks bløde hjerte, og derfor har jeg og vi fremsat det her forslag for dem, der er fanget i systemet, for dem, der råber op, for dem, der kæmper, og for det store tavse flertal, der ikke har ressourcerne.
Det her er for dem.
Tak for ordet.