Signe Munk (SF), 2024-10-03:
I kender nok fra jeres eget liv det med oplevelser, som sætter spor.
Sådan en oplevelse havde jeg, da jeg fødte min datter, Thyra, for 2 år siden.
Det var en af de der heldigvis ret sjældne fødsler, som ikke gik helt den vej, der var nem, og som tog endnu uheldig drejning undervejs.
Det var ikke nogens skyld, men det kunne være gået temmelig galt uden den rette hjælp.
Alligevel var jeg tryg fra ende til anden.
Jeg var tryg, fordi sygeplejersker, jordemødre og læger på Viborg Sygehus var dybt kompetente.
Da det hele spidsede til, handlede de resolut, roligt og effektivt.
Og da vi nogle dage efter kørte hjem i god behold sammen alle tre, blev jeg ramt af en taknemmelighed, der stadig bor i mig.
Selvfølgelig var der en dyb taknemmelighed over, at netop Thyra landede i min favn, og så en stor taknemmelighed over, at vi blev grebet, da vi havde allermest brug for hjælp.
Jeg følte taknemmelighed over, at sygeplejersker, læger og jordemødre var der, da jeg havde brug for det.
Når velfærdssamfundet griber os, sætter det spor – gode spor.
I tænker måske selv på sådan nogle oplevelser nu; en god skolelærer, som har hjulpet et barn til at knække koden i læsning; når en pædagog med få ord viser os, at de havde blik for vores barn i løbet af dagen; når lægen indgyder håb, fordi der er kommet en ny behandlingsform, som netop hun mestrer.
Vores velfærdssamfund er ikke bare de tekniske og konkrete løsninger.
Det er også, at vi bliver set.
Jeg er taknemmelig for at bo i et land, hvor vi vil gribe hinanden.
Det samfund er jeg glad for at være en del af.
Det samfund er jeg stolt af at have bidraget til under min uddannelse til sygeplejerske og mit arbejde i hjemmeplejen.
Er stærkt velfærdssamfund har værdi.
Velfærdssamfundet skal spænde fra Amager i øst til Thyborøn i vest, fra Skagen i nord til Lolland i syd.
Desværre er jeg bekymret for, at der er en balance, som er ved at tippe i de her år.
Lidt mere direkte sagt, så trækker velfærdsstaten sig mere og mere ude i landsbyerne.
Små kommunale skoler lukker, lægehusene bliver rykket mod hovedbyerne eller overtaget af private store firmaer, og busruter nedlægges.
For mange landsbyboere overlades til at skulle klare mere og mere selv eller til at køre langt for at få del i velfærden.
For når der mangler penge i kommunekassen til den lokale velfærd, er det stort set altid de små skoler i landsbyerne, der står for skud; og det er også den lille daginstitution eller dagplejer på landet.
Når der mangler penge til ungdomsuddannelserne, er det de små gymnasier, der bliver lukningstruet, og pludselig kan der blive langt til skolen, til ungdomsuddannelsen, til arbejde og til indkøb.
Og tilbage står os, der bor i landsbyerne.
Det er svært at se rimeligheden i, at forskellene mellem land og by fortsat vokser.
Alle, der bor i en landsby, ved, at her hjælper man til, og her giver man en hånd med.
På Fur, hvor jeg bor, er vi kendt for vores mange foreninger, og faktisk så plejer vi at sige, hvis tre furboer går ind i et rum sammen, er der en, der går derfra som formand, en anden som bestyrelsesmedlem og den sidste som kasserer i en ny forening.
Det er jo et billede på, at i et lille samfund har vi et fællesskab, der forpligter.
Landsbyboerne kan ikke både drive friskolen, fribørnehaven, aktiviteterne på ældrecentret og køre bussen, når ruten bliver nedlagt.
På et tidspunkt bliver det for meget.
Jeg er med på, at man ikke kan sætte kroner og øre på at være på fornavn med købmanden, men det har altså værdi.
Så der er brug for en forståelse for, at når små institutioner ude i landet lukker, fordi velfærdsbudgetterne skæres ned, så betyder det jo ikke, at det er omkostningsfrit i virkelighedens verden.
Mens SVM-regeringen kunne bruge pengene på velfærd, også i de små samfund, vælger de at bruge milliarder på skæve skattelettelser.
Det handler om 4 mia. kr. i år, svimlende 10 mia. kr. næste år, og vi er ikke engang nået til topskattelettelserne i 2026.
Det er jo helt skævt.