Stinus Lindgreen (RV), 2022-06-03:
Mange tak, formand.
Jeg vil gerne starte med at sige tillykke, særlig til Mads Sebbelov for at have fået samlet nok underskrifter til at få borgerforslaget her debatteret i Folketingssalen, men også tillykke til alle jer andre, der har bakket op undervejs.
Det er i sig selv en stor præstation.
Jeg husker stadig tydeligt den første gang, jeg snakkede med Mads og han fortalte mig om Josephine.
Det har været, godt et halvt års tid efter at han havde mistet sin datter alt, alt for tidligt, da hun kun var 15 år.
Den samtale gjorde et meget stort indtryk på mig, og enhver forælder kan uden tvivl instinktivt sætte sig ind i, hvor ubeskrivelig ondt det må gøre.
Josephine døde, som vi alle sammen ved, mens hun ventede på et nyt hjerte.
Og på baggrund af Josephines alt for tidlige død har Mads arbejdet ihærdigt for at sikre flere organdonorer i Danmark.
At han har været i stand til det så kort tid efter at have mistet sin egen datter, er for mig dybt imponerende.
I dag kan vi så i Politiken læse om Julie, der også støtter det forslag, vi diskuterer her i dag.
Det er på en og samme tid smukt og tragisk, og det viser, hvorfor denne debat er så utrolig vigtig.
Men det er ikke første gang, jeg stifter bekendtskab med den model, der bliver foreslået her.
Og faktisk har jeg også selv bevæget mig i spørgsmålet.
Jeg blev først opmærksom på den foreslåede model med aktivt fravalg fra Lasse Heidelbach og hans organisation.
Min første rygmarvsreaktion var modstand, men meget ud fra de samme begrundelser, som jeg også hører flere steder i debatten i dag: Vi er ikke reservelagre; staten ejer ikke min krop; vi skal have kropslig autonomi.
Alt det er jeg fuldstændig enig i, og jo mere jeg gravede mig ned i forslaget her, jo klarere blev det, at der ikke er en modsætning.
Der er ikke tale om tvang, og den enkelte kan altid selv bestemme over egen krop; det ændres der ikke ved.
Jeg kan også høre, at der på tværs af partier er sympati for målet om at sikre flere organdonorer, men måske ikke helt enighed om vejen derhen.
Det er jo ikke så længe siden, at vi her i salen diskuterede et forslag om at gøre det obligatorisk at tage stilling til organdonation.
Og på den baggrund er vi jo som bekendt alle blevet inviteret til forhandlinger i næste uge.
I dag har vi et system i Danmark, hvor man aktivt skal sige ja til at være organdonor.
Samtidig kan vi se, at selv om langt, langt de fleste af os gerne vil være organdonorer, så er der stadig rigtig mange, der ikke lige har fået sig registreret, og det er helt oplagt svagheden ved det aktive tilvalg, som vi jo har i dag.
Borgerforslaget går ud på at vende modellen om og antager, at man som udgangspunkt gerne vil være organdonor, men at man naturligvis kan vælge at sige nej.
Vil dette forslag så løse alle udfordringer, vi har?
Nej, men erfaringerne fra de mange lande, der allerede har indført denne model, viser, at det vil gøre en markant forskel – særlig når det kobles med debat og oplysning, hvilket jo helt utvivlsomt vil ske.
Organdonation med aktivt fravalg kan jo nemt kombineres med den obligatoriske stillingtagen, som der er bred enighed om her i Folketinget.
Det er vigtigt at understrege, at modellen her ikke gør organdonation til en pligt, eller at staten bestemmer over ens krop.
Nej, det er stadig helt op til en selv, om man vil sige ja eller nej, ligesom lægen selvfølgelig vil snakke med de efterladte, nemlig den såkaldte soft optoutmodel, som Venstres ordfører var inde på tidligere.
Interessant nok har vi lært fra bl.a. England, at modellen med aktivt fravalg som foreslået her vil gøre samtalerne mellem læge og efterladte nemmere.
Man skal også huske, at der jo er indbygget implicitte etiske antagelser i den nuværende model.
Begge tilgange antager at vide, hvad den enkelte person vil vælge.
I dag antager vi, at man ikke ønsker at hjælpe andre med sine organer efter ens død, og man skal aktivt sige ja; med borgerforslaget her antager vi, at man gerne vil redde andres liv, når man selv er borte, og man skal så aktivt sige nej.
Begge modeller har etiske antagelser, og begge modeller har konsekvenser.
Men når vi nu ved, at opbakningen til organdonation er meget stor i befolkningen, men at mange ikke aktivt får meldt sig til, så kan man godt argumentere for, at den foreslåede model her er bedre i overensstemmelse med virkeligheden, end den nuværende model er.
Vi ser frem til den videre debat i udvalget, og vi ser frem til Det Etiske Råds nye redegørelse, men i Radikale Venstre støtter vi den foreslåede model, som den ligger her.
Tak for ordet.