Jakob Sølvhøj (EL), 2019-02-26:
Tak for det.
Forslaget ligger jo i forlængelse af den diskussion, vi havde her i salen sidste år om adgangen for forældre til børn med handicap til at medtage hjælp til aflastning ved kortere udlandsophold.
Det er jo interessant, hvis man sammenholder den argumentation, der er mod forslaget her, med den argumentation, der var mod det forslag, der blev fremsat for et år siden.
For der henviste ministeren til, at det var naturalydelser osv., og sagde så, at der var nogle udfordringer, som for ministeren at se var umulige eller i hvert fald nærmest umuligt at løse, selv om man planlagde sit udlandsophold meget omhyggeligt, og så sagde ministeren videre: »Det gør det i sig selv vanskeligt at tage aflastningen med til udlandet, i modsætning til hvis der havde været tale om en kontantydelse, altså penge i hånden, som jo uden videre kunne tages med.«
Det var argumentationen for at afvise det sidste år, altså at en naturalydelse kunne man ikke tage med, i modsætning til hvis det havde været penge.
Derfor kan jeg sådan set godt forstå, at Dansk Folkeparti har fremsat forslaget.
Jeg synes jo ikke, det er den bedste løsning, vil jeg sige.
Det tror jeg muligvis heller ikke at forslagsstillerne synes, men når man nu ikke kunne medtage naturalydelsen og man ikke kunne medtage hjælpen, for det var tilsyneladende umuligt – og det var det jo så ud fra en økonomisk betragtning, kan vi læse længere nede i ministerens tale fra sidste år – så var det dog en anden mulighed at give et kontant beløb, sådan at man faktisk selv kunne købe hjælpen.
Jeg er sådan set meget enig i, at det er godt at stille nogle krav om, hvem der yder sådan en hjælp til aflastning, sådan at hjælpen er så kvalificeret som muligt, men jeg er altså nødt til at sige, at den argumentation, der kommer fra både ministeren og nogle af ordførerne her, er en fuldstændig cirkelslutning.
Man kan ikke først argumentere med, at folk ikke kan tage hjælpen med, og at det er nødt til at være en kontantydelse, for at det skal være muligt, og når det så foreslås, at der gives en kontantydelse, siger man, at det ikke går at veksle en naturalydelse til et pengebeløb.
Jeg vil sige, at den argumentation simpelt hen ikke holder.
Måske skulle man gøre det – det er bare en overvejelse – at man kiggede på forslaget her, det bidrager vi gerne til, og hæftede sig ved punktet om, at vi skulle have indkaldt til en forhandling om spørgsmålet.
Lad os nu koncentrere os om, at der tilsyneladende er en enighed om, at vi her har et problem – for det er da helt tosset, at det offentlige gerne betaler aflastning, hvis familien tager af sted uden deres barn.
Så betaler man gerne, men hvis det er sådan, at familien rigtig gerne vil af sted sammen, så er der ikke nogen kompensation.
Der er altså et eller andet galt.
Så måske kunne vi komme videre, ved at vi samledes om et forslag – det ved jeg så ikke om vi kan – som vi klippede lidt til, sådan at vi pålagde ministeren at indkalde til forhandlinger om spørgsmålet.
Så kunne vi jo få lejlighed til at diskutere, om ikke der er tale om en cirkelargumentation her både fra ministerens og nogle af ordførernes side, og så måske gå lidt til biddet i sagen.
Så jeg vil sige: Lad os dog få indkaldt til forhandlinger om sagen.
Vi synes egentlig, det forslag, der blev fremsat sidste år – B 101 hed det på det tidspunkt – var bedre end det foreliggende forslag.
Vi har forståelse for, at forslagsstillerne nu har forsøgt at gå en anden vej, men skal vi ikke prøve at få pålagt ministeren, at der bliver indkaldt til en forhandling?