Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2019-02-05:
Tak til Enhedslisten for forslaget.
Vi kommer ikke til at støtte det, men jeg synes, det er en god anledning til en principiel debat.
Tiden efter, at vi i SF og Socialdemokratiet sagde nej til den videre proces, har været præget af utrolig mange læk, ufattelig meget spin, desværre ikke mindst fra vores finansministers og hans spindoktors side.
Undervejs har jeg alene redegjort for, hvad jeg har sagt på vegne af SF inde i forhandlingslokalet og uden for.
I politik er der brug for fortrolighed, selv når vi er rygende uenige, men den fortrolighed er blevet brudt igen og igen, og finansministerens udlægning her i starten af debatten synes jeg simpelt hen var den sidste dråbe.
Derfor vil jeg nu i stedet for – til baggrund til en eller anden journalist – helt åbent sige, hvad der skete.
Og det er jo ret usædvanligt, men der er ikke et gran af fortrolighed tilbage efterhånden.
I sommer mødtes vi i forligskredsen, og i SF var vi kritiske omkring et salg, men finansministeren gav udtryk for, at det nok endte med et forbrugerejet selskabet – det var i hvert fald målet.
Det var ikke nok for os.
I SF ønskede vi, at der var mulighed for veto, og konklusionen blev, at salget skulle tilbage i forligskredsen, inden det endelige salg og køberen godkendes af forligspartierne.
Da forligspartierne mødtes i december, fik vi forelagt en kovending fra finansministerens side.
Nu skulle det være op til Ørsted frit at vælge bydere uden politisk indblanding.
Det sagde vi nej til, og resten er historie.
Det afgørende for os i forhandlingerne var, at et salg kunne føre til en bedre konstruktion end den nuværende, og derfor har jeg også syntes, at det var ærgerligt, når diskussionen nogle gange blev et spørgsmål om, hvorfor man overhovedet skulle sælge.
Men de bindinger, som jeg også har nævnt – nemlig at der var en forventning om, at det ville ende på forbrugerejede hænder, at det skulle tilbage i forligskredsen, og at en køber skulle endelig godkendes – var den tryghed, vi havde, og det var derfor, vi gik i gang.
Hvis der er noget, jeg måske fortryder i den her proces og i bagklogskabens lys, var det måske i forbindelse med de ting, der blev lovet fra starten.
Da de ikke blev overholdt, skulle man måske bare have sagt fra starten, at nej, vi kan kun sige ja til et direkte salg til en køber, som man også kan gøre i andre tilfælde – vi har hørt Vestjysk Bank omtalt i den forbindelse.
Jeg synes ikke, det her er kønt for Danmark, det er ikke godt for Danmark, og jeg synes ikke, at det er fint over for de selskaber, som har brugt tid og ressourcer på det her.
Men der var ingen tvivl om, hvad der blev aftalt i starten, hvad vi sagde i forhandlingslokalet, og hvad vi har sagt uden for også.
Forløbet viser, at der er et klart flertal i Folketinget, som nu vender sig mod yderligere privatisering af vital infrastruktur – Enhedslisten, Socialdemokratiet, SF, Alternativet og DF – og det synes jeg er fantastisk.
Det er et paradigmeskifte, vi godt kan lide i SF.
Det er forhåbentlig også en anledning til at tage en større og mere principiel debat, som jeg egentlig synes hr. Martin Lidegaard åbnede tidligere heroppe, om, hvad det er, vi skal eje i fællesskab, og hvad der fint kan være privatejet.
Det er også et spørgsmål om national sikkerhed i sidste ende, og det er både, når det handler om el, når det handler om fiberkabler og meget andet, at det bliver en del af et økosystem, som er afgørende for at få vores land til at hænge sammen.
Og derfor håber jeg, at det, at vi tager den her større og mere principielle diskussion, forhåbentlig kan blive udgangen på det her ikke så pæne forløb, altså at vi tager den diskussion med hinanden.
Jeg tror faktisk, at der måske er en større grad af enighed, når vi får lagt lidt afstand til det, der er sket her.