Zenia Stampe (RV), 2017-03-14:
Jeg vil gerne være fuldstændig ærlig og indrømme, at jeg er blevet en lillebitte smule mere positiv, ikke over for forslaget i dets form nu, men over for emnet, fordi det jo sådan set er rigtigt, at der er temmelig store perspektiver i de billeder, optagelser, den dokumentation, som vi i stadig stigende grad har, også når der bliver begået en forbrydelse.
Der er jo store perspektiver i at bruge dem for politiet.
Det er jo ikke længe siden, vi havde en diskussion her i Folketingssalen om indbrud, hvor opklaringsprocenten desværre er meget lav.
Så der kan jo godt være et perspektiv her.
Og man kan jo heller ikke bebrejde borgere, butiksejere eller private, der har haft indbrud, at de har lyst til selv at offentliggøre billeder, hvis deres oplevelse er, at de ikke bliver prioriteret af politiet, selv om de faktisk har bevismaterialet, eller i hvert fald noget, som de selv opfatter som bevismateriale.
Så jeg synes helt klart, at der er grundlag for at diskutere perspektiverne i den her dokumentation og sammenspillet mellem politi og borgere, altså særligt i de tilfælde, hvor der er dokumentation eller noget, der kan bruges som dokumentation, bevis.
Nu kan man jo aldrig være helt sikker, og det er selvfølgelig også en af grundene til de betænkeligheder, der er, omkring det her forslag: tænk, hvis man kommer til at hænge den forkerte ud.
Men der er ingen tvivl om, at her er der måske noget at hente.
Derfor vil jeg også gerne melde ud, at det er et område, vi også gerne vil gå mere ind på og interessere os for, men jeg synes ikke det her forslag i dets konkrete udformning er svaret.
Men jeg synes måske godt, man kunne opfordre politiet, måske også i en diskussion med os lovgivere, om at lave en strategi for anvendelsen af den her form for materiale.
Først vil jeg sige, at den jo slet ikke er gennemarbejdet – med al respekt.
Jeg spurgte også ordføreren, om det er noget, man kender fra andre lande.
Nej, Danmark skulle være det første sted, og vi skal være førende.
Det synes jeg da sådan set også godt vi kan være, men måske er det her lige at gå et skridt for vidt, især fordi der jo er rigtig mange overvejelser omkring sådan en model.
Jeg ville være meget bange for netop at komme til at hænge den forkerte ud eller ødelægge det politifaglige arbejde, for vi ser jo tit, at politiet frabeder sig, at man altså selv efterlyser folk, fordi det kan virke kontraproduktivt for deres arbejde.
Den respekt synes jeg vi skal have for politiet.
Det er dem, der bedst vurderer, hvordan man kan bruge det her materiale.
Men måske kunne vi – og det er jo der, hvor min tale så skal slutte – opfordre politiet til at lave en strategi for, hvordan man i øget omfang kunne bruge den her form for materiale, så vi kan fælde nogle flere domme, ikke mindst i indbrudssager.
Det synes jeg faktisk er en interessant og perspektivrig vej at gå, men vi er altså ikke med på sådan en model, hvor man bare kan gå ind og uploade billeder, hvor man ikke engang ved, om det så er dem, der har begået forbrydelsen, og hvor man pålægger politiet at offentliggøre de her billeder.
Det må være en politifaglig vurdering.
Der er jo hensynet til den person, man hænger ud, men der kan jo også være andre.
Det kan jo også være, at politiet siger, at de altså også har brug for, at der er forskel, og at når de efterlyser nogle for rigtig alvorlige forbrydelser, skal det ikke sådan forsvinde i mængden af efterlysninger af folk, der har stjålet, måske ikke 10 l mælk, men et eller andet i Brugsen; altså at de også godt vil kunne prioritere, hvem de efterlyser offentligt, og bruge det til at prioritere de rigtig hårde sager, så der kommer fokus på dem, og så vi ikke bare vænner os til, at der hele tiden dukker ansigter på personer op, der er efterlyste, og derfor også holder op med at bide mærke i dem, tage notits og tænke, om det nu er nogle, vi selv har set og mødt.
Så jeg synes, det ville være godt, hvis vi kunne bringe den her diskussionen videre ind i politiet, med respekt for at det er dem, der har politifagligheden, både i forhold til den generelle drøftelse om, hvad perspektiverne er i det her, og hvad de konkrete arbejdsgange skal være, og også i forhold til den enkelte sag; altså om der er nogle billeder, noget materiale, der skal offentliggøres, eller om man foretrækker at holde det inden for politiet, fordi man vurderer, at det vil være det bedste.