Zenia Stampe (RV), 2023-05-10:
Denne debat understreger jo vigtigheden af en uafhængig kunstfond, der ikke kan spændes for en politisk vogn.
Betyder det, at kunst altid skal være upolitisk?
Nej, men der er forskel på, om kunst bliver brugt af politikere som et instrument, eller om kunsten selv på baggrund og grundlag af kunstnerisk frihed bevæger sig ind på områder, som for nogle kan synes politiske.
Jeg tror faktisk, at når vi om 20 år kigger tilbage på klimakrisen, vil vi ikke mene, at det var en politisk krise.
Vi vil nok mene, at det var en eksistentiel krise for menneskeheden, for vores klode – men sådan er der jo så meget.
Når vi er begejstret for Kunstfonden, er det jo netop for at sikre den kunstneriske frihed, den kunstneriske uafhængighed.
Det er ikke for at undgå, at kunst er politisk.
Jeg synes faktisk, at det er meget svært som politiker at vurdere, hvornår kunsten er politisk, og hvordan den er politisk, og det skal jeg heller ikke have nogen mening om – eller det må jeg jo godt; jeg må bare ikke styre derudfra.
Men Kunstfonden er jo også vigtig for at sikre kvalitet i anvendelsen af midler til kunst, og det sikrer vi jo netop ved, at det er fagfolk, der sidder i Kunstfonden og uddeler støtte.
Det er en debat, der optager mig, men det er en debat, der optager kunstnerne endnu mere.
Og jeg er egentlig ret tryg ved de foranstaltninger, som Kunstfonden selv har foretaget for at sikre, at der ikke opstår habilitetsproblemer eller beskyldninger om nepotisme osv., for det er kunstnere jo selv interesseret i at undgå.
De vil have armslængde, men de vil også godt undgå, at det bliver vennetjenester, kammerateri og nepotisme.
Så vil jeg lige vende tilbage til det der med, hvad det så er, der kommer ud af Kunstfonden, for i dag har vi jo hørt nogle fuldstændig absurde beskyldninger mod Kunstfonden.
Jeg tror, at hvis man tog en liste over de 6.000 modtagere af støtte fra Kunstfonden, ville det være ganske få eksempler, man kunne tage ud og sætte et eller andet stempel på det som værende vild wokeisme eller antikolonialisme, eller hvad det alt sammen hedder.
Rigtig meget handler jo om mennesker, der sidder og komponerer musik eller laver billedkunst, som på ingen måde – så skal man i hvert fald have en ret vild tankegang – kan fortolkes som politisk.
Men når vi nogle gange alligevel ser ting, som kan provokere, og som får støtte fra Kunstfonden, så er det jo også, fordi det er det, den kunstneriske frihed skal bruges til.
Vi giver statslig støtte til kulturlivet på omkring 12-13 mia. kr.
En halv milliard går f.eks. til Det Kongelige Teater.
De penge har de i år bl.a. brugt til at sætte et program i søen med rigtig mange klassikere, altså noget, der bygger på en tradition, noget med stærke, magtfulde mænd – og det er så fint.
Det er en halv milliard.
Der går også en masse penge til vores landsdelsorkestre, til vores landsdelsscener, til vores museer og vores kulturarv – altså sådan noget, man kunne kalde for traditionsbunden, solid, borgerlig kultur – og hvor er det skønt!
Det må godt være der, og det er fantastisk, for kulturen skal jo sørge for, at vi er historisk bevidste, at vi er bevidste om, hvad vores nation bygger på osv. osv.
Det er jo det, der er det fantastiske ved kunst.
Kunst cementerer det, der er, men kunst er også det, der skaber nybrud, udvikling og forandring.
Og det er jo noget af det, som voksede ud af Kunstfonden, for det er ikke store institutioner; det er små kunstnere som billedkunstnere, musikere osv.
Det er rigtigt, at de nogle gange provokerer, og nogle gange kritiserer de magten, og det har vi så sørget for at der er rum for ved at sætte et lille beløb af ud af den store statslige kulturstøtte.
Det er det, der fortæller noget om, hvor stærkt et demokrati vi er, altså at vi har et frit og levende kulturliv.