Trine Torp (SF), 2018-03-23:
2017 blev det år, hvor kvinder gennem metoobevægelsen på tværs af alder, samfundslag og landegrænser brød tavsheden om overgreb og krænkelser.
Bevægelsen skal ikke bare ses som nogle kendisenkeltsager og historier; vi skal bruge det fokus, der er skabt, til at få en debat om de problemer, som jo har vist sig at være så tæt på os selv, og vi skal have brudt den kultur, som legitimerer og bagatelliserer grænseoverskridelser.
Det er ikke en kamp mellem mænd og kvinder, men en fælles opgave i at ændre de strukturer, som skaber undertrykkelse og ulige magtforhold.
At lade stå til er det samme som at vedligeholde forholdene, som de er i dag.
Og i lyset af den verdensomspændende bevægelse er den her årlige ligestillingsdebat i Folketingssalen selvfølgelig ikke mindre væsentlig.
Det vigtige arbejde for lige muligheder, rettigheder og adgang til indflydelse for både mænd og kvinder og for alle menneskers ret til at deltage på lige fod i alle livets og samfundets forhold er også i 2018 en vigtig og relevant diskussion, ligesom vi stadig har en stor opgave i at gøre op med sexisme og stereotype forestillinger om køn.
I SF kan vi til fulde dele mange af de visioner og intentioner, som regeringen præsenterer i den her ligestillingsredegørelse.
Alle skal have lige muligheder i det danske samfund, og ingen skal diskrimineres på grund af køn, seksuel orientering eller kønsidentitet.
Og redegørelsen her rummer da også en masse fine beskrivelser af både visioner, initiativer og indsatser, som det er meget svært at være uenig i.
De politiske forskelle ligger derfor nok ikke i de grundlæggende visioner om et mere ligestillet samfund, men snarere i, hvordan man rent faktisk når derhen, og hvor hurtigt det skal ske.
Hvad er ambitionsniveauet sådan helt konkret?
Når vi spejder ud i fremtiden og skal måle de indsatser, som er sat i værk på baggrund af nogle af de gode intentioner om, at unge ikke skal begrænses i deres uddannelsesvalg, at flere kvinder skal ind i bestyrelser og i politik, og at flere fædre skal tage orlov,
hvad er det så, der er succeskriteriet?
Regeringen skriver således i redegørelsens første del om rettigheder og frihed for den enkelte, at regeringen ønsker at skabe bedre muligheder for de mennesker og især kvinder, som er underlagt social kontrol.
Men vi tror nok i højere grad på en fremstrakt hånd og på samarbejde og inklusion som de centrale redskaber til at sætte kvinder fri, f.eks. ved bedre hjælp til voldsudsatte og ved at fjerne nogle af de barrierer som økonomi og opholdstilladelseskrav, som kan forhindre kvinder i at forlade et voldeligt og undertrykkende forhold.
Og så mener jeg, at hvis vi virkelig ønsker at gøre noget ved de reelle problemer, er det også vigtigt at være opmærksom på, hvordan vi omtaler problemerne, så vi ikke ender i en dem og os-retorik, som i sidste ende kan resultere i, at minoriteter ekskluderes fra fællesskabet.
For det er vel, ikke mindst her i ligestillingsordførerkredsen, det modsatte, vi ønsker, nemlig inklusion.
Ministeren nævner maskulinitet som et område, hvor der skal indsamles ny viden.
Det hilser jeg velkommen.
Men jeg mener ikke, at det alene skal ske i forhold til etniske minoritetsmiljøer.
Der er behov for, at vi generelt indhenter viden om, hvorfor mænd er overrepræsenteret i forhold til kriminalitetsstatistikker, vold, krænkelseskultur, selvmord, misbrug og hjemløshed – alt sammen noget, som i virkeligheden viser, at mænd er udsatte på nogle områder – og ikke mindst hvad vi kan gøre for at forebygge den udvikling.
Når det gælder vold mod kvinder, savner jeg også et lidt større fokus på indsatser, der kan være med til at bekæmpe det, og flere muligheder for hjælp, også for de mange, som ikke kommer på et krisecenter.
Og der er heldigvis opbakning, og tak til regeringen for at være så offensiv i forhold til den dagsorden, der handler om at få skrevet psykisk vold ind i straffeloven.
Men jeg tænker bare, at det jo ikke nytter noget, at vi stopper der.
Altså, straffen løser jo ikke i sig selv nogen af de voldsdynamikker, som er på spil.
Et andet tema i redegørelsen er udfordringerne med digitale sexkrænkelser blandt unge, som vi i SF er enige i skal tages alvorligt.
Det er vigtigt at understrege, at straf og konsekvens jo ikke på nogen måde kan gøre det alene.
Vi skal blive bedre til at snakke – og med de unge – om konsekvenserne af deres valg og om grundlæggende menneskelig empati, også på de digitale platforme.
Vi var også selv en del af satspuljekredsen, som afsatte 25 mio. kr. til over de næste 3 år at styrke indsatsen i forhold til det.
For det er en bunden opgave for vores samfund at sikre, at seksuel orientering og kønsidentitet ikke skal have indflydelse på ens muligheder for at leve det liv, man ønsker.
Når det kommer til at sikre bedre udnyttelse af alle talenter på arbejdsmarkedet, vil jeg faktisk gerne rose regeringen for nogle af de ting, der skrives i redegørelsen.
Det er positivt, at regeringen lægger vægt på, at der er behov for at mindske det kønsopdelte arbejdsmarked, at fremme kvinders adgang til ledelse og politik og at fremme fædres brug af orlov.
At regeringen både præsenterer de visioner og samtidig med nogle indsatser handler på det, er faktisk positivt.
Et eksempel er kampagnen »Orlov – ta' det som en mand«, der blev lanceret af regeringen sidste år sammen med virksomheder, arbejdsgivere, organisationer og faglige organisationer, og det bliver spændende at se, hvorvidt kampagnen rodfæster sig i orlovsstatistikken for fædre.
For hvis vi skal have mænd mere engageret i omsorgen for børnene, er det jo velkendt, at SF ikke mener, at vi kan komme uden om gennem lovgivning at sikre øremærket barsel.
For vi ved, at lønforskellen mellem mænd og kvinder starter, i forbindelse med at man får børn.
Samtidig kan jeg jo heller ikke som SF's ligestillingsordfører undgå at bemærke, at regeringen i sin redegørelse nævner de nye regler om sorgorlov, som et enigt Folketing vedtog den 25. januar 2018, og som sikrer, at begge forældre nu får ret til 14 ugers sorgorlov, hvis de skulle være i den tragiske situation at miste et spædbarn inden den 32. uge efter fødslen.
Det er en sag, som vi i SF har kæmpet for i mange år, og derfor er vi selvfølgelig også rigtig glade for, at regeringen ønskede at gå videre med det beslutningsforslag, som vi fremsatte sidste år, så vi endelig fik ændret på den skævhed, der har været i ordningen.
Så er der den globale ligestillingsindsats, som nævnes i redegørelsen.
Og så kan man jo altså godt undre sig over, at regeringen ikke er mere ambitiøse i forhold til udviklingsbistanden, og at man kun ønsker at leve op til de 0,7 pct. af bni, som er FN's mindste forventning.
Hvis man ønsker at fremme den globale ligestillingsindsats, må man også prioritere den og handle derefter.
Helt overordnet set
rummer regeringens redegørelse en masse om oplysning, viden, dialog og debatter som værktøjer, der skal skabe ligestilling.
Og det er også rigtig godt, for jeg tror, samtalen er vigtig, når det handler om ligestilling.
Men det er også vores holdning, at det går for langsomt, hvis ikke der følger lovgivning med.
Og ud over de udmærkede og brugbare fakta, som er i redegørelsen, savner jeg nogle handlingsplaner og – lidt ligesom den radikale ordfører også fremhævede – nogle egentlige strategier, som er lidt mindre luftige og overordnede.
Men det kan jo være noget af det, vi i den kommende tid kan udvikle sammen, og vi deltager i hvert fald meget gerne i nogle drøftelser om, hvad det er for nogle strategier, vi skal have på ligestillingsområdet.