Jens Joel (S), 2023-02-02:
Tak for det, formand.
Danmark er et lille land, et af de bedste og rigeste og et af de tryggeste, og sådan skal det også blive ved med at være.
Vi har ikke bygget vores rige og trygge samfund på enorme naturressourcer eller på en uomgængelig strategisk placering.
Det er vores dygtige lønmodtagere, vores virksomheder og vores stærke offentlige sektor, der hver dag skaber den værdi, som sikrer velfærdssamfundet.
Nu står vi, som vi har gjort før i historien, med nye udfordringer, der truer.
Helt konkret og først og fremmest står vi med en krig på europæisk jord.
Vi er nødt til at afvise Putins invasion af Ukraine.
Der er ikke noget alternativ til, at Ukraine vinder den krig.
Det er deres liv og frihed, der er på spil, men det er også vores krig, de kæmper.
Og prisen for den nødvendige støtte er høj og kan blive højere.
Vi skal selvfølgelig yde vores til Ukraine, men også til vores stærke alliance i NATO, der mere end noget andet garanterer vores sikkerhed.
Derfor styrker vi vores forsvar hurtigere og mere, end vi hidtil har regnet med, men hvem ved, om det, vi regner med i dag, er nok.
Samtidig ved vi, at ingen af vores hjemlige opgaver går væk, mens der kæmpes på slagmarken i Ukraine.
Vi kan ikke svigte klimakampen.
Vi skal ikke slække på ambitionerne; tværtimod skruer den her regering op for de grønne ambitioner.
Vi ved, at vi i de kommende år står med store udfordringer i velfærdssamfundet.
Flere ældre medborgere – dem, der har bygget det her velfærdssamfund – skal have værdig behandling, og det kræver flere ansatte på plejehjemmene.
Faktisk er ambitionen vel ikke bare at gøre det som i dag, for rigtig mange oplever en pleje og en hverdag med for lidt værdighed.
Flere børn kommer der også.
De har alle krav på nærvær og dygtige voksne.
Vi har et sundhedsvæsen, der skriger på både investeringer og dygtige medarbejdere.
Vi har en folkeskole, hvor der stadig er alt for mange – ja, faktisk tusindvis af børn – der går ud efter 10 års skolegang uden at kunne det, de skal, for at kunne komme videre på ungdomsuddannelser, så de er sikret stabile arbejdsliv.
Vi har en psykiatri, der lider efter mange års efterslæb, og som kræver en massiv og vedvarende milliardindsprøjtning, så vi kan tage os bedre af nogle af dem, der har mest brug for det.
Det er egentlig vildt, når vi tænker over det: Alle nøgletallene står godt.
Der er rekordhøj beskæftigelse, lav arbejdsløshed, vi har ikke gældsat os under corona, vi har overskud på betalingsbalancen, men vi har stadig ikke råd til det, vi gerne vil.
Det så berømte råderum er ombejlet og mere end fyldt, og samtidig får vi i de kommende år større udfordringer på arbejdsmarkedet.
Mange steder kan man mærke det allerede i dag.
Stillinger på sygehuse og plejehjem eller i virksomheder bliver ikke besat, og udfordringen bliver kun værre, når der bliver 125.000 flere over 70 år og 50.000 flere børn under 7 år – når vi bliver færre voksne i den erhvervsaktive alder.
Vi foreslår at løse den opgave i fællesskab, bl.a. ved at vi alle arbejder en dag mere om året.
Jeg ved godt, at vi i samfundet oftere har sat arbejdstiden ned end op, og jeg forstår godt, at der er modstand mod at opgive en helligdag.
Selvfølgelig betyder det meget for folk, og selvfølgelig er det ikke noget, vi gør, bare fordi vi gerne vil.
Vi gør det, fordi vi mener, at det er det rigtige at gøre, altså at løfte i flok og bede alle om at arbejde en dag mere frem for at betale regningen med nedskæringer i den velfærd, som vi alle forventer os mere af, eller at sende regningen til mindre grupper uden for arbejdsmarkedet, hvilket man desværre tidligere har gjort.
Ja, der er også andre ting, man kan gøre, og jeg tror, at der i debatten i dag vil være mange, der siger, at der er alternativer, f.eks.: Vi kan sikre, at flere går fra deltid til fuldtid; vi kan sikre, at flere – ikke mindst kvinder med minoritetsbaggrund – bliver en del af arbejdsfællesskabet; vi kan med en uddannelsesindsats sikre, at vi skaffer flere faglærte og dem, vi kommer til at mangle; vi kan ændre på modregningsregler og andre ting, så flere seniorer giver et ekstra nap på arbejdsmarkedet.
Jeg har hørt mange sige, at det kan vi bare gøre i stedet for, men sandheden er, at det er vi nødt til at gøre samtidig med.
Vi er nødt til at gøre det hele, og derfor er det ikke alternativer til vores forslag i dag, men et supplement.
Den hårde virkelighed er, at vi er nødt til at gøre det hele.
Det konkrete lovforslag handler om at afskaffe store bededag som en helligdag og gøre det til en almindelig arbejdsdag – og i den forbindelse selvfølgelig også sikre, at medarbejderne får løn for den ekstra arbejdstid.
Vi ved godt, at det er meget at bede om, men vi mener også, at der er meget på spil – for vores sikkerhed og frihed er afgørende, og vi ikke vil acceptere et velfærdssamfund, der gradvis bliver ringere og langsomt, men sikkert, fører til, at dem, der kan betale selv, vælger at forlade fællesskabet og sikrer sig selv.
Vi vil insistere på stadig at have en fælles velfærd, som er attraktiv nok, til at flertallet vil bruge den.
Alternativet er et A- og et B-hold.
Og bliver de fælles løsninger ringere, ved vi godt, hvem der betaler prisen.
Det er dem med de færreste penge og ressourcer, ofte dem, der har mest brug for netop stærke institutioner og fællesskaber.
Socialdemokratiet støtter forslaget.