Kristian Hegaard (RV), 2017-05-23:
Tak for det, og tak til statsministeren for den fine og fyldestgørende indledende redegørelse – skriftligt såvel som mundtligt.
Jeg husker tydeligt min første skoledag.
Vi skal tilbage til 1997 til Skolen på Nyelandsvej på Frederiksberg, og ligesom alle andre var jeg smadderspændt på første skoledag – en helt ny verden.
Jeg lavede endda min første og eneste drengestreg den dag, men det kan jeg underholde med ved anden lejlighed.
Jeg husker særlig det første frikvarter på første skoledag.
En af mine nye klassekammerater kom hen til mig og spurgte som det første: Hej, hvad hedder du, og hvorfor sidder du i sådan en der?
Han spurgte på en helt bramfri måde, som man jo ved 6-årige gør.
Altså ikke venner i den forstand, som en venneanmodning på Facebook er, for det fandtes ikke dengang, men venner i den mere rigtige forstand.
Tóki var færing, men boede i Danmark, fordi hans far dengang var ved at blive læge, og i alt gik der tre færinger i min klasse: Oli, Tóki og Durita.
Jeg blev hurtigt rigtig gode venner med Oli og Tóki, og vi så fodbold sammen på Brøndby Stadion, vi var i Tivoli sammen, vi lavede lektier sammen, og vi konkurrerede sammen om, hvem der først lavede dansk- og matematiklektierne.
Der var kun ét tidspunkt, hvor vi ikke lige kom så godt ud af det med hinanden, hvor vi ikke lige stod side om side, og det var selvfølgelig, når Danmark og Færøerne spillede fodboldkamp mod hinanden.
I 2. klasse flyttede jeg så til Humlebæk i Nordsjælland og skiftede dermed også skole, og senere flyttede Tóki også hjem til Færøerne, så hans far kunne blive læge på Færøerne.
Jeg fik altså meget tidligt en stor kærlighed til rigsfællesskabet for den varme, vi møder hinanden med, for de muligheder, der er i rigsfællesskabet, ved at man eksempelvis kan tage en uddannelse her og tage den med hjem.
Det viser jo bare, at selv om vi er tre forskellige folkeslag, så er vi jo ét folk, ét rigsfællesskab – og i det her tilfælde et rigsvenskab.
I forhold til udfordringerne, som allerede er blevet skitseret i både den skriftlige redegørelse og ved flere mundtlige indlæg, står det krystalklart, at der hos vores ærede venner i rigsfællesskabet er behov for en polstring.
Det er isoleret set positivt, at der er oplevet en positiv vækst de senere år som følge af den stærkt stigende eksport, men det er klart, at i en større sammenhæng er det vigtigere at se på den afhængighed, der i øjeblikket hviler på den øgede fangst af fisk, som i et længere perspektiv og i en større helhed måske udgør et fuldstændig sikkert indtægtsgrundlag.
Der er det jo vigtigt at komme på reformsporet i tide, at iklæde sig reformpolstringen.
Det er lidt, som da vi herhjemme i 00'erne kom til at hvile lidt for meget på laurbærrene af at leve på olien i Nordsøen, hvor vi glemte vores reformpolstring, ikke havde modet til de fornødne reformer i tide og var nødt til at vente helt frem til 2011 med en ambitiøs reformkurs med tilbagetrækningsreformen.
Det er den erfaring, vi selv har gjort os – vi skal huske reformsporet, huske den her økonomiske reformtilgang – og den oplevelse er der jo ikke nogen grund til gentager sig flere gange i rigsfællesskabet.
Det skal naturligvis aldrig blive et mål i sig selv at vælge reformvejen med ambitiøse reformer.
Jeg synes ikke, at de børn, som min gode ven Tóki fra de første klasser i folkeskolen får, skal vokse op med færre muligheder, end Tóki og jeg havde, med færre muligheder, end børn på Grønland og Færøerne har i dag, for børn er vores absolut vigtigste ressource, også selv om man måtte finde flere råstoffer i rigsfællesskabet, eller hvis man kunne fange flere fisk.
Det er altså børnene, reformerne skal sættes i gang for – polstringen, konsolideringen – så de også kan skabe deres egne muligheder, deres egne drømme, uanset om man bor i Danmark, på Grønland eller Færøerne, som Tóki og jeg har kunnet uanset vores baggrund og tilhørsforhold i rigsfællesskabet, for det er det, der gør os stærkere i rigsfællesskabet, i rigsvenskabet.
Tak for ordet.
Det siger jeg mange tak for.