Victoria Velasquez (EL), 2025-04-22:
Tak, formand.
Regeringen vil hæve pensionsalderen til 70 år.
For flere politikere herinde i Folketingssalen lyder det åbenbart bare som et tal, men sådan er det ikke uden for Borgens tykke mure.
For dem, der giver omsorg i vuggestuer, for dem der løfter i ældreplejen, for dem, der løber stærkt på sygehusene, for dem, der slider kroppen op på byggepladsen og for dem, der kører bus, gør rent, fylder varer op eller pakker kasser på lagre og får det hele til at køre, er pensionsalderen ikke bare et tal.
Det handler om mennesker – mennesker, der står op, før solen står op, og som arbejder på fabrikker, på lagre eller i supermarkeder.
De knokler og slider, og de bliver bedt om at holde ud endnu længere.
Men de er allerede slidt ned.
For dem er pensionsalderen en grænse for, hvor længe kroppen og psyken kan holde, hvor længe man kan klare det.
Lad mig fortælle om Sara.
Hun er 47 år, pædagog og bor i Vig med sin mand og deres 8-årige datter.
Hun har arbejdet i et fag, der længe har manglet kollegaer, hvor presset er stort, og hvor der ofte ikke er tid nok til børnene.
Hun har set kollegaer blive sygemeldt med stress, og hun har selv været tæt på.
Derfor gik hun tidligt ned i tid for at passe på sig selv og sin familie, og i dag får hun beskeden: Du skal arbejde endnu længere, måske helt til du bliver 70 år.
Hun ved ikke, om hun kan, og det forstår jeg godt, for hvem kan vide det?
Det her forslag handler ikke om værdige pensioner.
Det handler om regneark.
Det handler ikke om mennesker.
Mange kan ikke holde til at arbejde fuldt ud, til de bliver 70 år.
De bliver slidt ned, de får smerter, og de må stoppe før tid på en uværdig måde med hatten i hånden uden at få den rettighed, den pension, de har knoklet for.
Det er ikke tilfældigt.
Der er en skævhed her, vi ikke kan se bort fra.
For mens et flertal af politikere beder Sara om at holde ud lidt længere, har mange af dem selv en lavere pensionsalder, nemlig 66 år, fordi de blev valgt ind i Folketinget før 2007.
Den pensionsalder rør de ikke ved, men de stemmer for, at andre skal arbejde, til de fylder 70 år.
Vi vil gerne spørge dem direkte: Hvor mange er jer kunne selv holde til at være pædagog i en børnehave dag ud og dag ind, indtil I fylder 70 år, eller arbejde som social- og sundhedsuddannet eller bygge de boliger, den økonomiske elite spekulerer i og scorer millioner på?
Det er boliger, de kan trække sig tilbage i, og millioner de kan trække sig tilbage for, uanset hvad vi beslutter herinde.
For den økonomiske elite er det et valg, men for folk, som de er flest, er det et krav.
Vi ved det godt.
Vi ved godt, at den rigeste fjerdedel i Danmark lever 8½ år længere end de fattigste.
Vi ved godt, at syv ud af ti pædagoger ikke engang når pensionsalderen, og vi ved godt, at Danmark allerede har den højeste pensionsalder i EU.
Saras historie er ikke enestående.
Den er alt for genkendelig på tværs af fag, på tværs af landet.
Med L 149 låser et flertal af politikerne et system fast, hvor det er dem med de hårdeste job, de korteste liv og de laveste lønninger, der betaler regningen.
Det er urimeligt, det er usolidarisk, og det er virkelighedsfjernt.
Så tak, ikke til jer herinde, der vil hæve pensionsalderen, men tak til de generationer før os, der har kæmpet og ofret sig for, at vi i dag har en folkepension og en pensionsalder.
Tak til jer, der har kæmpet i dag, jer, der står i regnvejret lige nu uden for Christiansborg i København, på Flakhaven i Odense, på Skt. Knuds Torv i Aarhus, på Rådhustorvet i Randers og på Nytorv i Aalborg.
Tak til alle jer, der har delt, råbt op og stået fast.
Vi står side om side med jer i Enhedslisten.
Tak for ordet.