Jakob Engel-Schmidt (M), 2024-02-29:
Tak til hr. Søren Espersen for muligheden for i dag at debattere et vigtigt emne og også et emne af principiel karakter.
Museer over hele verden formidler historien via genstande; det er et grundelement i museumstanken – også at man formidler autencitet.
Genstandene afspejler vores historie og verdens historie og Danmarks historie som handelsnation, søfartsnation og en interesse for omverdenen gennem århundreder, som har manifesteret sig i etnografiske og arkæologiske missioner i den kendte del af verden, i takt med at den er blevet større.
De genstande har Nationalmuseet brug for for at kunne formidle den historie, som vi alle sammen er en del af.
Vores historie udspringer af hele Europas historie – fra bronzealderens handelsnetværker, antikkens kultur, middelalderens internationale kirke og den globale handel – og det er for mig helt afgørende, at Nationalmuseet fortsat kan formidle historien på den måde, altså vores historie.
Vores fremtid er helt afhængig af vores omverden, og det skal vores museer også formidle.
Det betyder ikke, at vi ikke skal tage ønsker fra andre lande om tilbagelevering meget alvorligt.
Derfor har Nationalmuseet også udviklet en meget grundig sagsbehandling, når de modtager et seriøst skriftligt krav om tilbagelevering, som det har været tilfældet i den her sag, fra den græske regering.
Kulturværdiudvalget giver tilladelse til, at man kan udføre kulturgenstande, der ikke er i statslig eje, og udvalget har som sådan ikke nogen formel kompetence i forhold til de genstande, men man tager det alligevel ofte med på råd.
Afgørelsen bliver sluttelig godkendt af Nationalmuseets direktion, hvad enten det er et positivt eller negativt svar.
Herefter bliver den til enhver tid siddende kulturminister så orienteret og kan gribe ind, hvis man politisk mener, at beslutningen er forkert.
Rent praktisk og konkret kan jeg oplyse, både for dem i salen og for dem, der hører med fra tilhørerpladserne, at da det brasilianske nationalmuseum brændte for mere end et år siden, henvendte man sig til Danmark, fordi vi ligger inde med fjerkapper fra det oprindelige brasilianske folk og flere folk.
I den situation, hvor uerstattelig kultur er gået tabt i et lands eget område og det land henvender sig, er det kun naturligt, at Danmark som indehaver af flere genstande hjælper.
Derfor endte man også med at følge den procedure, jeg før har beskrevet, med at sende flere fjerkapper tilbage til Brasilien.
De er små puslespilsbrikker i et større hele, hvoraf det meste ligger på British Museum i London.
Samtidig er det måske også værd at bemærke, at en dansk søofficer – jeg tror i øvrigt, han var løjtnant – tilbage i 1688 i Athen enten købte eller samlede de her to første friser op fra gaden.
Og da han kom hjem til Danmark, forærede han dem til Den Kongelige Samling, og der har de altså været i omkring 350 år og dannet ramme for den danske forståelse af antikkens kultur og for den måde, æstetikken fra samme periode er på og har udviklet sig på.
Hvis man fulgte hr. Søren Espersens tanke til fulde, skulle vi jo tilbagelevere alting og ville kun have flintestensøkser og pilespidser tilbage på Nationalmuseet.
Jeg ved så godt, at det ikke er det, hr. Søren Espersen foreslår, men jeg vil blot påpege, at hvis man fulgte tanken til ende, ville man nå derhen.
Jeg synes, det er vigtigt, at vores museer formidler en levende kulturarv fra hele verden.
Dertil er så også at sige, at var situationen den, at der manglede de her tre brikker fra Parthenonfrisen i Grækenland, for at den kunne blive fuldstændig, så synes jeg, sagen stillede sig anderledes, og det er jo også det, Nationalmuseets direktør, Rane Willerslev, har udtalt ved flere lejligheder, også over for Kulturudvalget.
Men i og med at det ikke forholder sig således, at frisen ikke er den eneste af sin slags i Grækenland, er det Nationalmuseet og de eksperter, der har været inddraget, og Kunstværdiudvalgets vurdering, at man ikke ønsker at efterkomme det krav.
Og som kulturminister går jeg stærkt ind for, at de mennesker, hvis virke, viden og engagement danner grundlag for vurderingen af en konkret sag, også er dem, vi lytter til.
Det er jo derfor, vi spørger folk, der ved mere om forskellige områder end os selv.