Rosa Lund (EL), 2025-03-25:
De sidste mange år har vi diskuteret ytringsfrihed og offentlighedslov, og jeg tror egentlig ikke, der har været en eneste af de gange, hvor jeg selv eller Enhedslistens ordfører ikke er kommet ind på offentligt ansattes ytringsfrihed.
For det er et problem, når en rettighed kun findes formelt og ikke reelt.
Vi ved fra undersøgelser og fra Ytringsfrihedskommissionen, at den her rettighed, som ansatte har til at ytre sig, ikke er en ret, som særlig mange offentligt ansatte føler sig trygge ved at bruge, og det er et demokratisk problem.
Vi er desværre kommet i en situation, hvor det er blevet sværere for offentligt ansatte at stå frem, når der foregår noget forkert i vores system.
Og samtidig har vi jo så begrænsningerne i offentlighedsloven.
Jeg er ked af at nævne det igen, men jeg har altså tænkt mig at blive ved, indtil de regeringsbærende partier kan se, hvor stort et problem det er, at offentlighedsloven er skruet sådan sammen, som den er.
For den gør det jo tæt på umuligt – for nogle – at opdage, når tingene ikke er, som de skal være.
Man skal kunne fortælle, hvad der er galt på ens arbejdsplads, hvis man er offentligt ansat,
og det skal man kunne gøre både internt og eksternt, hvis man mener, at det vil gøre en forskel.
Mange afstår desværre fra at gøre det i dag, fordi de frygter ansættelsesretlige repressalier, og vi ved desværre også, at det kan være konsekvenserne.
Vi ved, at folk bliver forbigået ved forfremmelser, og at de bliver forflyttet, og vi ved, at de ting sker, fordi den ansatte har sagt fra eller råbt op.
Vi har, som vi også diskuteret her i Folketingssalen, set eksempler på det før, f.eks. politibetjente, som deltager i den offentlige debat på Facebook som privatpersoner, og som så senere oplever degraderinger eller forflytninger, fordi nogle mener, at det er helt legitimt at kontakte den offentligt ansattes arbejdsgiver.
Vi har også hørt, at ansatte i Justitsministeriet får skrevet i deres personalemappe, at de er islamister og terrorister, blot fordi de i deres fritid har deltaget i den offentlige debat på præcis samme præmisser som alle andre.
Som tidligere justitsminister og socialdemokrat hr. Nick Hækkerup har udtalt i et svar til Folketinget, har ansatte i politiet i lighed med andre offentligt ansatte en udstrakt ytringsfrihed.
Det betyder, at man som udgangspunkt ikke kan afskediges, degraderes eller i øvrigt blive mødt med negative konsekvenser på jobbet på baggrund af ytringer, man fremsætter på egne vegne.
Når det så alligevel sker i praksis, at folk bliver forflyttet, og at man bliver mødt med negative konsekvenser, når man ytrer sig, ja, så har vi jo et system, der ikke fungerer.
Derfor er jeg rigtig glad for, at regeringen fremsætter det lovforslag, vi her behandler, selv om jeg sådan set er enig med kollegaer, som tidligere har stået heroppe på talerstolen og sagt, at det jo sådan set ikke ændrer ved indholdet af offentligt ansattes ytringsfrihed.
Dog vil jeg vove at påstå, at det gør en forskel, om noget er vejledende eller lovfastsat.
Men jeg vil i lighed med det, som fru Karina Lorentzen Dehnhardt var inde på tidligere i debatten i spørgsmålet om privatansattes ytringsfrihed, gerne efterspørge, at vi også gør noget dér.
For det er jo fuldstændig rigtigt, når fru Karina Lorentzen Dehnhardt siger, at man godt kan være privatansat på f.eks. et bosted og dermed have brug for at ytre sin kritik og derfor have brug for en beskyttelse af sin ytringsfrihed.
Det synes jeg godt man kunne tage med, og det vil jeg da foreslå at vi i Retsudvalget kigger på i udvalgsbehandlingen.
Så undrer jeg mig over - i lighed med hvad andre ordførere også har været inde på – at det kun var Dansk Folkeparti, der var inviteret til forhandlingerne, som kom forud for det her lovforslag.
Vi ville i Enhedslisten utrolig gerne have været med.
Men det er jo ikke nogen skam at blive væk, når man ikke er inviteret.
Det skal dog ikke forhindre os i at stemme for det her lovforslag.