Pelle Dragsted (EL), 2017-12-22:
I går kunne man i Århus Stiftstidende læse om Ib Gustafsen.
Ib er 93 år gammel, og han bor i Malling, som er en lille by syd for Aarhus.
Ib fra Malling har klaret sig selv hele sit liv, og han har sat en ære i det, fortæller han i interviewet.
Men alderen er begyndt at trykke – det er måske meget naturligt, når man er 93 år – og han bliver let forpustet, når han skal løse huslige opgaver.
Derfor henvendte Ib sig her i sommer til kommunen for at få lidt hjælp til at støvsuge og gøre rent.
Men fra Ib henvendte sig til kommunen, og til der er sket noget i sagen, er der gået 5 måneder, og han har stadig ikke fået den hjælp, han gerne vil have.
Det er simpelt hen ikke rimeligt, siger Ib i interviewet.
Og han har fuldstændig ret, det er simpelt hen ikke rimeligt.
Det er overhovedet ikke rimeligt, at mennesker, som har arbejdet hele livet, som har bidraget til fællesskabet i årti efter årti, som har betalt deres skat, som har bygget vores velfærdssamfund op, skal vente i 5 måneder på et svar, når de beder om hjælp, fordi de er blevet gamle og ikke kan klare sig selv, eller som det desværre er tilfældet for mange, aldrig får den hjælp, de har brug for.
Nej, Ib, det er ikke rimeligt.
Ib Gustafsens historie er desværre et meget godt billede på situationen i vores land efter det sidste årtis økonomiske krise.
Der er blevet skåret dybt i vores velfærd, og det har ramt hårdt, særlig blandt vores ældre.
Der er skåret 6 millioner hjemmehjælpstimer væk siden 2008 i en periode, hvor der er kommet flere ældre, der har brug for hjælp.
Det er de timer, som bl.a. Ib fra Malling nu snydes for.
Men det er jo ikke kun de ældre, der er blevet ramt.
Det er også mennesker med handicap.
Det er vores børneinstitutioner, hvor vi igen og igen hører historier om, at pædagogen står alene med 20 børn i ydertimerne, når de morgentrætte unger skal afleveres.
På vores hospitaler er der blevet effektiviseret så voldsomt, at de ansatte ofte ikke har tid til at løse basale opgaver som f.eks. at tale med pårørende til mennesker, som har fået en diagnose på en livstruende sygdom.
Vi oplever, som vi har hørt i den her debat, at der skæres dybt i vores uddannelser, af det, vi skal leve af i fremtiden.
Som Ib fra Malling siger: Det er ikke rimeligt.
Men det gode er, at vi kan gøre noget ved det.
Danmark er jo ude af krisen.
Det går fremad i økonomien, der er kommet nye arbejdspladser, der bliver betalt mere i skat.
Bankerne betaler bugnende overskud til deres aktionærer, og eksporten boomer.
Så vi har råd til at få ryddet op.
Vi har råd til, at Ib fra Malling ikke skal vente 5 måneder på at få den hjælp, han har brug for.
Vi har råd til at ansætte nogle flere kollegaer til de dygtige SOSU'er, pædagoger og sygeplejersker, som arbejder for vores velfærd.
Vi har råd til at investere i uddannelse og i grøn omstilling.
Vi har også råd til at sikre en ordentlig tryghed for de lønmodtagere, der bliver ramt af sygdom og arbejdsløshed, og til at sørge for et godt arbejdsmiljø for dem, der er i arbejde.
Vi kan tage det valg, hvis vi vil.
Problemet er bare, at det vil regeringen ikke.
I stedet for at bruge de gode tider på at få genoprustet vores velfærdssamfund efter krisen er man manisk besat af at sænke skatten og først og fremmest skatten for dem, der har nok i forvejen.
Hvert år sine skatterabatter til dem, der har mest.
De rigeste familier har fået nedsat deres arveafgift, luksusbilerne er blevet billigere, og det fortsætter med den finanslov, vi debatterer.
Der er blevet brugt milliarder på en såkaldt erhvervs- og vækstpakke, som giver store skatterabatter til danske virksomheder.
Lad os bare se på et enkelt af elementerne, det såkaldte investorfradrag, som giver store fradrag for dem, der har kapital til at investere i virksomheder.
Jeg har spurgt skatteministeren, hvem der egentlig får glæde af den skatterabat.
Får de 10 pct. fattigste nogen gavn af det?
Hvad så med de 30 pct. laveste indkomster?
Heller ikke.
Så lad os prøve med de 60 eller de 80 pct. af os, som ikke ligger helt i top – får vi nogen glæde af det?
Den eneste gruppe, der får glæde af den her skatterabat, tilhører gruppen af de 10 pct. rigeste danskere, og selv inden for den her gruppe er det dem helt i toppen, den ene procent, der løber med den helt store gevinst.
Så bliver det vist ikke meget mere skævt.
Og skævheden gælder jo alle de skatterabatter, der er med i den her finanslovsaftale.
Man afskaffer udligningsskatten, som kun betales af dem med de allerstørste pensionsopsparinger.
Man afskaffer skatten på den del af lønnen, der udbetales som adgang til telefon.
Og nej, det ikke 3F'eren, der nu får et skattefrit gode.
Det er juristen, det er direktøren.
Men vi har slet ikke set det værste endnu, for selv om regeringen og Dansk Folkeparti ikke lykkedes med de historisk store skattelettelser, som vi ellers blev lovet til jul, og uanset hvor meget rabalder der kom fra cirkus Samuelsen, så er det jo stadig væk planen, at det skal ske i det nye år.
Og sagen er, at den skattesænkning, som regeringen ønsker, er der ganske enkelt ikke råd til, hvis vi skal have et godt velfærdssamfund i fremtiden; der er ikke råd, hvis Ib fra Malling og mange af de andre mennesker, der i de kommende år går ind i deres tredje alder, skal have den hjælp, som de fortjener.
Der er blevet talt meget om råderummet, og man har næsten fået indtryk af, at der bare ligger milliarder og venter på at blive brugt, og at der er rigeligt med penge til både velfærd og lavere skat.
Hvis vi ønsker, at vores velfærdssamfund skal følge med både det demografiske træk – altså at der kommer flere ældre – men også med den almindelige velstandsudvikling i vores samfund, så vi f.eks. har råd til de nyeste behandlingsformer, så mangler der faktisk penge i råderummet frem mod 2025.
Selv hvis vi brugte hver eneste krone og hver eneste øre i det råderum, der er nu, ville det ikke være nok til at sikre, at danskerne oplever et tidssvarende velfærdssamfund frem mod 2025.
Der sidder måske nogen og tænker – hvis de tænker – om det ikke bare er de socialister, der altid tegner et skræmmebillede.
Nej, det er det ikke.
Det er faktisk nogle af landets fremmeste økonomer, der absolut ikke tilhører venstrefløjen.
Det er bl.a. tidligere overvismænd.
De skriver i et indlæg i Berlingske, og jeg citerer: »Det er selvsagt politisk fuldt legitimt at ønske en mindre offentlig sektor og et højere privatforbrug.
Men det er vigtigt, at man står ved sin politik og erkender, at hvis det offentlige forbrug stiger med mindre end 1,1 pct. pr. år, vil kvaliteten af den offentlige service ikke kunne følge med velstandsudviklingen.«
Der mangler over 10 mia. kr. i råderummet, for at vi bare kan have et velfærdssamfund, der, som det historisk har gjort, følger med.
Lad os sige, at vi f.eks. derhjemme oplever en stigende kvalitet i det, der omgiver os – det kan f.eks. være, at vi får computere.
Jamen hvis vi ikke havde haft den udvikling, at velfærden skulle følge med udviklingen i årene frem til i dag, så havde der ikke været computere på en eneste skole.
Så nej, der er ikke råd til både historisk store skattelettelser og til et ordentligt velfærdssamfund i fremtiden.
Det er et enten-eller.
Ovre i Malling siger Ib Gustafsen om sin lange venten på at få hjælp: Sådan troede jeg slet ikke det skulle være.
Sådan troede han slet ikke det skulle være.
Og det kan jeg godt forstå.
For Danmark er jo netop bygget på en social kontrakt, en generationskontrakt, der betyder, at vi betaler en, ja, relativt høj skat gennem alle vores arbejdsår.
Til gengæld forventer vi også, at vi har et trygt og godt velfærdssamfund, og at vi får en hjælpende hånd, når vi bliver syge eller ramt af arbejdsløshed eller bliver gamle, sådan at når vi ligesom Ib fra Malling ikke længere kan klare det hele selv – og han har endda klaret det, til han var 93 – så står fællesskabet parat til at hjælpe; så får vi noget tilbage af alt det, vi har ydet gennem vores liv.
Sådan regnede Ib fra Malling med at det skulle være.
Og sådan skal det også være i Danmark.
Hvis vi endelig skal snakke om danske værdier, så er det her i mine øjne en af de allervigtigste.
Det er noget af det, der er kendetegnende for os som folk og som land.
Men den her finanslov og den her regering fører os væk fra det Danmark og væk fra de værdier, som er så vigtige for os.
De taler om velfærd og tilmed nogle gange om solidaritet.
Men deres politik fører os i den modsatte retning.
Lad mig slutte af med at give Ib Gustafsen fra Malling ordet en sidste gang.
Han slutter med at sige: Jeg vil bare gerne have lidt hjælp, så der bliver energi til at nyde livet så godt som muligt i min alder.
Den hjælp skylder vi dig, og den hjælp skal du ikke vente 5 måneder på at få.
For den forventning om, at vi er der for hinanden, når vi har brug for hjælp, er så meget vigtigere end tusind skattelettelser.
Og jeg kan love, at Enhedslisten vil arbejde benhårdt for, at det bliver den vej, vi går, uanset hvilken regering der sidder på magten i Danmark.