Susie Jessen (DD), 2023-04-13:
Tak for ordet.
Hvad er den enkeltstående største udfordring på ligestillingsområdet i dag?
Det er et godt spørgsmål.
Der sidder rigtig mange stærke kvinder her i dag, og der sidder også nogle stærke mænd.
Klokken er omkring 16, og der er nok manges børn, der lige er blevet hentet i vuggestue, børnehave eller skole nu.
Det er nok vores ægtefæller, der gør det.
Der er nok også nogle andre rundtomkring i Danmark, som har det på en lidt anden måde.
Det kan være en kvinde, der er gået på deltid, fordi hun gerne vil være den, der henter børnene.
Er hun så mindre stærk?
Nej, det synes jeg faktisk ikke.
Så hvad er vores politiske prioriteringer her på ligestillingsområdet, vores kampplads?
Jeg synes, det er fint, der er en kampplads.
Det betyder, at vi er uenige.
Vi behøver ikke altid at være enige.
Den største udfordring på ligestillingsområdet i Danmark i dag er social kontrol i muslimske miljøer.
Der er ingen tvivl om det.
Er det så vores egen dagsorden, der fylder for meget?
Det tror jeg faktisk det er.
Er det, der er vigtigt, vores navlepilleri, vores adgang til bestyrelsesposter og den kunst, vi ser på væggene, når vi går på arbejde på Christiansborg?
Så jeg er nødt til at bruge min ordførertale i dag til at slå et slag for, at vi skal have gjort noget ved den største udfordring på ligestillingsområdet i Danmark.
Der er ikke nogen, der har nævnt det i dag.
Jeg synes, det er helt vildt.
Få kilometer herfra lever der kvinder, der ikke har samme muligheder, som vi har.
De må ikke vælge deres egne venner; de bliver tvunget til at gå med tørklæde, fra de er helt små.
Omkring 60 pct. af børn – det står også i redegørelsen – med en indvandrermor med baggrund i Mellemøsten eller Nordafrika har en mor, som ikke er i arbejde; der er teenagere, der sendes på genopdragelsesrejser til et fjernt land, fordi de ikke må blive for danske; der er kvinder, der ikke må vælge, hvem de vil være kærester med eller giftes med, og kvinder, der flygter fra vold, social kontrol og undertrykkelse, og som ender på krisecentrene.
Faktisk er omkring halvdelen af de kvinder, der er på krisecentrene i øjeblikket, kvinder, der er af ikkevestlig oprindelse.
Hvorfor er der ikke nogen, der snakker om det?
Det er kvinder med mellemøstlig baggrund, der bliver slået ihjel, fordi nogens ære er blevet krænket.
Jeg tror altså godt, der er flere end mig, der kan huske de her forfærdelige historier om folk, der fuldstændig ud af det blå er blevet slået ihjel af et eller andet familiemedlem, fordi de ikke lige passede ind i nogle meget, meget snævre og ulækre kasser.
Det er langskæggede imaner, der fraråder skilsmisse, som opfordrer til piskning og stening af kvinder, og som siger, at kvinder ikke må tage arbejde steder, hvor der er mænd.
Det foregår i Danmark; det foregår lige for næsen af os.
Det kunne vi se i TV 2-dokumentaren »Moskeerne bag sløret«, der var for nogle år tilbage.
Jeg tror stadig, det foregår.
Det skal vi altså have taget fat om.
Jeg havde glædet mig til at læse ministerens redegørelse i forbindelse med den her debat.
Jeg havde glædet mig til at læse perspektiv- og handlingsplanen med de ting, der er på vej for at komme de her problemer til livs, og jeg havde især glædet mig, fordi udlændingepolitikken går den forkerte vej med den her regering, især når det gælder et opgør med social kontrol.
Kommissionen for den glemte kvindekamp var jeg rigtig glad for, da den blev nedsat.
Der er rigtig mange gode ting i den, og de nåede kun at komme med nogle delanbefalinger.
Deres arbejde ligger bare stadig væk i skuffen, og det er ikke blevet genoptaget.
Jeg hører, at regeringen har haft travlt med andre ting, og andre vil sikkert efter den her tale sige, at det ligger i Udlændinge- og Integrationsministeriet.
Nej, jeg synes også, at det her er en sag for Ligestillingsministeriet.
Og se nu at komme i gang med det her, for det er den største ligestillingsudfordring i dag at sørge for, at de her piger får et godt liv, og at det ikke er deres fædre og deres brødre, der bestemmer, hvordan de skal leve deres liv.
Der er larmende tavshed omkring det her.
Regeringen har nu været i gang i over 100 dage, så min opfordring må være: Se nu at komme i gang med Kommissionen for den glemte kvindekamp igen, så vi også kan få anbefalingerne omkring unge kvinder og voksne kvinder på plads.
Så der er ingen konkrete initiativer.
Man kunne med fordel have taget udgangspunkt i de første delanbefalinger fra Kommissionen for den glemte kvindekamp, der nåede at blive fremlagt, inden projektet blev smidt i skuffen.
Der var otte delanbefalinger ud over det med forbud mod tørklæder, som vi jo har hørt rigtig meget om.
Det skuffer mig, at man ikke har gjort det, for det handlede bl.a. om sundhedsplejersker, som kunne have et større opsyn med de her familier i hjemmet.
Det var mange forskellige ting.
Det var skoler, og det var alt muligt andet.
Så jeg håber virkelig, at ligestillingsministeren vil sadle lidt om og så komme i gang med at få bugt med den her sociale kontrol i indvandrerkredse.
Der står meget i redegørelsen, men der er ikke nogen handlinger og ikke nogen initiativer på vej, og det er jeg rigtig, rigtig ked af.
Det er vigtigere end symbolpolitiske optællinger af, hvor mange kvinder vi har hængende på væggene på Christiansborg.
Det er simpelt hen ikke vigtigt.
Helt ærligt, lad os nu lige få prioriteringerne på plads.
Tak for ordet.