Jens Rohde (RV), 2019-10-31:
Egentlig er jeg jo sådan set fristet til bare at sige, at jeg er fuldstændig enig med hvert et ord, som hr. Jan E. Jørgensen har sagt her fra talerstolen i den her forespørgsel.
Og så kunne man bare lade det blive ved det, for tingene bliver jo ikke nødvendigvis rigtigere af, at man gentager dem.
Jeg synes alligevel, at det skal siges, at der i udenrigspolitik, når man har med det at gøre, aldrig er noget så fristende som at være kategorisk og sige, at det der vil vi ikke have, og at det der vil vi ikke finde os i, og at nu slutter det.
Det er det dummeste, man kan gøre i udenrigspolitik.
For som hr. Jan E. Jørgensen siger, skal man jo i udenrigspolitik, hvis man vil ændre noget, netop tale med alle dem, man absolut ikke har lyst til at tale med.
Det er simpelt hen en præmis, når man bedriver udenrigspolitik.
Og der skal man jo gerne have noget at hægte det op på.
En af de vigtige ting her er jo et spørgsmål om at vedstå sig arv og gæld.
Man kan jo godt med en vis rimelighed diskutere, om man nogen sinde skulle have påbegyndt de optagelsesforhandlinger med Tyrkiet i sin tid, men hvad nytter den diskussion?
Det er jo en kontrafaktisk diskussion.
I politik må man vedstå sig arv og gæld, ellers hører alting op.
Som jeg nævnte før nede fra min plads i et spørgsmål tidligere til udenrigsministeren, så er situationen jo den, at da Angela Merkel i 2009 sagde noget, som Erdogan opfattede som en ydmygelse, altså opfattede det, som at EU havde forhandlet på skrømt igennem hele perioden, netop ved at sige, at man aldrig skulle have påbegyndt det, og at vi skulle tilbyde dem et privilegeret partnerskab i stedet for, så kom der en reaktion.
Man skal være klar over, at det, man gør, jo altid har en pris.
Der er ikke noget, der er omkostningsfrit.
Derfor skal man være meget varsom med, hvad det er for nogle ord, man bruger.
Det er ikke bare en semantisk diskussion, og det er ikke bare en teknisk diskussion, vil jeg sige til hr. Lars Aslan Rasmussen.
Det er faktiske et spørgsmål om, hvor man lægger snittet helt konkret i den udenrigspolitik, man fører, Danmark og EU sammen her.
Det er derfor, det er så vigtigt for os at få et svar på, hvad det her betyder.
Ophører det, og ophører Tyrkiet dermed med at være kandidatland?
Er det det, man meddeler, eller er det en suspension?
Det er muligt, at hr. Jan E. Jørgensen synes, at han fik et svar, der betryggede ham.
Jeg har ikke fået et svar, der betrygger mig.
For vi medvirker ikke til at erklære Tyrkiet som værende et ikkekandidatland.
For hvor efterlader det oppositionen?
Det er jo interessant at høre, at man ikke må svigte oppositionen i de her lande, men det er jo det, vi gør, hvis vi ikke har noget som helst at tilbyde i den anden ende, altså hvis vi på forhånd afskriver tingene og på forhånd afskriver en udvikling, der kan ske.
Vi ved jo, hvor hurtigt udviklinger kan ske i lande rundtomkring i verden.
Dagens fjende kan være ven i morgen osv., og sådan går det jo hele tiden.
Det er derfor, det er så utrolig vigtigt, at vi får en afklaring her.
Det værste, vi kan gøre, er at efterlade lande uden perspektiv.
Det er faktisk også det, jeg synes lidt er et problem i forhold til statsministerens sådan meget kategoriske måde at sige på, at Nordmakedonien og Albanien ikke kan være kandidatlande, og at vi ikke har plads til at optage nogen på nuværende tidspunkt, og at det er vi ikke interesseret i.
Jamen det er muligt, at vi står i en situation, som vanskeliggør det på nuværende tidspunkt, men i det øjeblik, man meddeler det på den måde, så efterlader man nogle lande uden perspektiv.
Jeg kan ikke lade være med at tænke på, hvad der ville være sket.
Vi har jo ofte haft den diskussion – hr. Morten Messerschmidt løfter den jo også – om de østeuropæiske lande, som hr. Jan E. Jørgensen også nævner.
Da Muren faldt, var det så for hurtigt, at vi optog dem?
Ja, det kan man godt gå ind substantielt og argumentere for, men det var jo en historisk nødvendighed.
Alternativet var jo, at vi havde efterladt dem i et nyt ingenmandsland, og hvad var der så sket med f.eks. det Rusland, vi kender i dag?
Det er derfor, man skal være ekstremt varsom, når vi diskuterer udenrigspolitik, med at lave sådan nogle kategoriske nedslag, hvor man siger, at engang efter dommedag, men ikke før osv.
Derfor mangler jeg stadig væk et svar fra udenrigsministeren på, hvordan det forslag til vedtagelse, vi har lavet her, skal fortolkes helt præcist.
Det er ikke teknik, det er ikke semantik, det er udenrigspolitik, og det er på allerhøjeste klinge, og det ved udenrigsministeren godt.
Tak for ordet.