Stinus Lindgreen (RV), 2025-06-03:
Tak, formand.
Det må vist efterhånden være gået op for alle, at arbejdspligten rammer danskere i flæng – danskere, der har gjort lige præcis det, de er blevet opfordret til, og som forventes af dem, nemlig at rejse ud i verden, repræsentere Danmark i andre lande, etablere netværk og samarbejder på tværs af grænser og tage ny viden med hjem til Danmark.
Det er alt det, som vi har brug for og nyder godt af i vores lille, åbne land.
Det var det, jeg selv gjorde med min familie tilbage i 2012, fordi det forventes af forskere.
Derfor besluttede jeg sammen med min kone, at vi skulle pakke vores liv sammen og rejse med vores to små børn til den anden side af Jorden, hvor vi endte med at bo i lige godt 3 år.
Det førte til gode akademiske samarbejder mellem universiteter på hver sin halvkugle og til flere videnskabelige artikler.
Derfor er det også helt ufatteligt at opdage, at det har konsekvenser, ikke bare for min kone og mig, men også for vores børn, der jo naturligvis bare fulgte med og altså kun var 3 og 6 år, da vi kom hjem igen, og derfor var – til ministerens oplysning – langt fra den skattepligtige alder i både Danmark og New Zealand.
Jeg har fået utallige henvendelser fra folk i samme situation, efter at jeg delte min historie.
De sidder med den samme frustration og den samme oplevelse af at være udsat for en dyb urimelighed og af at blive straffet for at gøre det rigtige.
Det kan ikke forsvares med det, som ministeren ynder at sige om ret og rimelighed.
Det er ikke bare stramt; det er skørt.
Det er en tidsel, man med åbne øjne planter i vores udlændingepolitik, og det er en barriere for erhvervsliv, for forskning og for innovation.
Aftalepartierne ved det jo godt.
Derfor beslutter man at undtage først de adopterede danskere og nu nogle flere grupper, der ellers var blevet uretfærdigt behandlet, og det er godt.
Tillykke til jer alle.
Jeg er helt enig i, at de naturligvis ikke skal omfattes af regler, der deler danske statsborgere op i A- og B-medlemmer.
Men det bliver altså kun værre af ministerens forsøg på at forklare disse undtagelser.
I Politiken forleden udtalte ministeren, at det er for at spare de mange adopterede for at sidde med en følelse af ikke at høre ordentligt til.
For det var, må man forstå, aldrig ministerens ønske, at de skulle have den følelse.
Det forstår jeg godt.
Men, må jeg jo så spørge, hvad med alle os andre?
Er det ministerens ønske, at vi skal have en følelse af ikke at høre ordentligt til, at vores børn ikke hører ordentligt til, at de mange tusind borgere, der rammes af jeres lovgivning, ikke hører ordentligt til?
Det er en af de gange, hvor en beklagelse faktisk gør tingene værre, og jeg er sikker på, at ministeren ikke var klar over det, og at det ikke var hensigten, men jeg kan så oplyse ministeren om, at det gør det.
Det viser jo med al tydelighed det grundlæggende problem med loven.
I Radikale Venstre er vi imod loven om arbejdspligt.
Det handler ikke om mig og min familie.
Det handler om en grundlæggende forkert lov.
Partierne ønsker jo at ramme en helt bestemt gruppe, men det kan man ikke, fordi det er diskriminerende.
Den rigtige løsning var naturligvis, at man så droppede loven helt.
Men i stedet accepterer I at ramme alle mulige mennesker uden grund, uden argumenter og uden sans for, hvad der er ret og rimeligt.
Er det virkelig den måde, vi ønsker at lave lovgivning på i Danmark?
Er det virkelig den måde, vi takker danske statsborgere for at rejse ud i verden til gavn for samfundet på?
Er det virkelig den rette incitamentsstruktur for vores forskningsinstitutioner og for vores erhvervsliv?
Jeg tvivler, og jeg synes, at det er stærkt beskæmmende.
I det mindste kan I nu rette lidt op på det ved at stemme for ændringsforslagene, vi skal have til debat her i dag.
Tak for ordet.