Stine Brix (EL), 2017-05-10:
Tak, formand.
Baggrunden for lovforslaget her er jo de tragiske hændelser, som har været på psykiatriske bosteder, hvor svært syge borgere har begået vold eller overgreb på personale eller andre borgere.
I satspuljeaftalen fra efteråret sidste år indgik alle andre partier end os fra Enhedslisten en aftale om at lave fem specialiserede socialpsykiatriske afdelinger målrettet de borgere, som har svær psykisk sygdom, og som også har et misbrug og er voldsomt udadreagerende på samme tid.
Det lovforslag var meget vidtgående.
Som noget helt afgørende nyt åbnede det op for, at man kunne tvangsindlægge borgere, fordi de var farlige, også selv om de altså ikke var psykotiske, som ellers siden 1933 har været et krav for, at man kunne bruge tvang.
Lovforslaget blev da også sablet ned fra stort set alle sider, læger, sygeplejersker, pårørende, brugere.
F.eks. skriver Psykiatrifonden og Sind i den bunke af høringssvar, vi har liggende, at lovforslaget var i strid med både menneskerettighedskonventionen, handicapkonventionen og grundloven.
Lovforslaget var samtidig også et skridt i den helt forkerte retning, som vi har i bestræbelserne på at mindske brugen af tvang i psykiatrien.
Derfor kan jeg egentlig godt forstå, at der var nogle partier her i Folketinget, som fortrød den aftale, de havde indgået.
Jeg kan kun undre mig over, at man kom så langt i første omgang, og at det skulle tage så lang tid, før vi nu står her i dag og kan få det her arbejde skudt i gang.
Nu har vi imidlertid et nyt forslag, hvor det ikke er muligt at tvangsindlægge på de her nye særlige psykiatriske sengepladser, og hvor der dermed heller ikke er et skred i, hvornår man kan bruge tvang.
Og det er godt, at vi kom hertil.
Som flere af mine kollegaer allerede har nævnt, er forbilledet her Sankthans afdeling M, hvor de er rigtig dygtige til at varetage både psykiatrisk behandling og misbrugsbehandling.
Derfor kan man selvfølgelig godt lige tænke sig en ekstra gang om, hvorfor det er nødvendigt at lave et lovforslag.
Det, som jeg kan læse mig frem til, er, at det nye er, at man laver et visitationsforum, hvor kommunerne sidder med, men også, at man prøver at samle planen omkring patienten, og det er selvfølgelig nogle gode ting.
Langt hen ad vejen kunne man måske godt gøre det i dag, men det bliver så lidt mere forpligtende.
Der er ingen tvivl om, at der er borgere med svær psykisk sygdom, som også har misbrugsproblemer og komplekse sociale problemer, som vil have god gavn af et behandlingstilbud, som når hele vejen rundt om borgeren.
Man kan jo tilføje, at det helhedssyn nok ville være gavnligt i hele psykiatrien og ikke kun for lige præcis den her gruppe.
Vi har dog en række spørgsmål til lovforslaget.
Jeg vil gerne fremhæve det, jeg nu kan nå her.
Dels er der spørgsmålet om, hvor mange pladser vi reelt får.
Der kan jeg forstå, at der ikke er nogen garanti for, at det bliver 150 pladser.
Det kan sagtens blive mindre.
Endelig vil jeg også fremhæve sammenhængen med det lovforslag, som vi lige har behandlet, nemlig 206, fra socialministeren, hvor det jo betyder, at der tilsyneladende også er en sammenhæng i finansieringen ved, at kommunerne kan stille krav til borgerne om, at man for at kunne få plads på de her særlige sengeafsnit skal opgive sin bolig i et botilbud.
Det synes vi er stærkt problematisk.
Efter min mening kan det også spænde ben for, at borgeren overhovedet vil tage imod det her tilbud.
Til sidst en lidt mere overordnet kommentar.
For mig at se er der ingen tvivl om, at hovedproblemet i psykiatrien handler om, at psykiatrien er så stærkt underprioriteret, som den overhovedet er.
Som jeg også sagde, da vi behandlede lovforslag 206, så er problemet, at der er alt for lidt personale på bostederne, alt for lidt personale i hospitalspsykiatrien, at der er for ringe kompetencer til stede, og der er for lidt tid til uddannelse, for lidt tid til forebyggelse, for lidt tid til rehabilitering.
Det er hovedproblemet for mig at se.
Havde vi flere ressourcer, havde vi flere sengepladser, tror jeg faktisk, at vi ville kunne løse problemerne i langt højere grad.
Det er bare en bemærkning, i forhold til hvad vi skal arbejde videre med fremover i Folketinget, når det gælder psykiatrien.
Det handler i høj grad om at sikre en mere varig og en mere stabil finansiering, og det opnår vi efter min mening ikke, når vi bliver ved med at finansiere tiltag i psykiatrien via satspuljen.
Det er også bare den allersidste kommentar, som jeg så vil komme med, nemlig at pengene igen skal komme fra satspuljen.
Det synes jeg er stærkt problematisk.
Vi ved jo, at satspuljen finansieres af de mennesker, som har mindst at leve for, og derfor er det efter vores mening ikke en rimelig måde at finde pengene på.