Nick Zimmermann (DF), 2024-11-28:
Vi skal altid snakke pænt om folk, og stress er jo desværre noget, der kan ramme os alle sammen, uagtet hvad for en uddannelsesmæssig baggrund man har.
Det er selvfølgelig lige forfærdeligt, hver gang nogen bliver ramt af stress.
Men der er også bare det faktum, at der er blevet ansat enormt mange i den offentlige administration, siden fru Mette Frederiksen blev statsminister.
Der er rigtig mange, der i dag sidder og laver det, som jeg vil tillade mig at kalde pseudoarbejde.
Og der er alt for mange, der sidder i både ministerier, styrelser, kommuner og regioner og laver noget arbejde, hvor man sidder og flytter papirerne fra det ene skrivebord til det andet, mens man skærer ned på sosu'er, skærer ned på velfærd og skærer ned på de ældre og på børn.
Det duer simpelt hen ikke.
Det er en udvikling, som vi i Dansk Folkeparti absolut ikke bryder os om.
Derfor er der slet ingen tvivl om, at hvis vi på et tidspunkt får den nødvendige politiske indflydelse, vil der ske massive fyringsrunder i den offentlige administration.
Det er hundrede procent sikkert.
Tak for det.
Lad os sige tingene, som de er: Akademikere og papirnussere og regnedrenge kan sådan set i praksis gå på pension, når det passer dem.
De sidder jo på deres kontorer og ofte med en kop kaffe i hånden uden nogen sinde at have mærket, hvad det egentlig i virkeligheden vil sige at slide kroppen op.
For dem er arbejdet jo ikke noget, der tærer fysisk, og de kan sådan set blive ved i årevis, hvis det er det, de vil.
Det synes vi sådan set er fint for dem; de skal have lov at blive, så længe de overhovedet føler sig friske og klar til det.
Og hvad er det, vi siger til dem?
Er det, at de bare skal bide tænderne sammen og knokle videre, fordi regeringen mener, at den stigende pensionsalder er en god idé?
Skal de bare ignorere smerterne i ryggen og i knæene og i skuldrene og fortsætte, indtil de simpelt hen ikke kan mere?
Jeg har selv stået der på lageret, og jeg kender dem, der allerede som 50-årige og 60-årige var ved at blive slidt op.
For dem er pensionsalderen ikke et luksusvalg; det er sådan set bare et spørgsmål om, hvornår kroppen siger stop.
Og den siger altså ofte stop, længe før de når den pensionsalder, som regeringen herinde synes er passende at presse folk op til.
Lad mig derfor tillade mig at være fuldstændig klar, når jeg siger, at det system, vi har i dag, er skævt, fordi akademikerne og papirnusserne selv kan tage beslutningen om, hvornår de vil gå på pension.
De kan gøre det, når de føler for det, for de har råd til det, og de har helbredet til det.
Men mine gamle kollegaer, der har slidt og slæbt hele livet, har ikke noget valg.
For dem bliver pensionsalderen bare skubbet længere og længere væk, og der tages ikke nogen hensyn til deres kroppe eller deres helbred.
Derfor støtter Dansk Folkeparti også B 15, for det er tid til at sætte en stopper for den her uretfærdighed.
Vi vil have en værdig pensionsalder, og vi vil have en grænse for pensionsalderen.
For der er grænser for, hvad mennesker kan holde til.
Vi har jo tidligere foreslået, at pensionsalderen aldrig nogen sinde må overstige 70 år.
Det kan være svært at nå en pensionsalder på 70 år for mange af dem, der har haft et hårdt, fysisk krævende arbejdsliv.
Og regeringen har et ansvar, ikke kun for at se på regneark og lytte til akademikere, men også for at lytte til de mennesker, der står på gulvet og bærer vores samfund.
Hvis vi skal have et samfund, der er værd at leve i, skal vi passe på dem, der har slidt og slæbt og knoklet for os alle sammen.