Søren Søndergaard (EL), 2018-03-01:
Jeg tror egentlig, at jeg her fem minutter i frokost lige vil prøve at gå et spadestik højere op, det kan man ikke, men gå lidt op ad stigen.
For vi kalder jo det her for et frihedsbrev for skabende kunstnere.
Hvorfor gør vi det?
Udgangspunktet er, at vi mener – og det tror jeg sådan set der er mange der mener – at vores samfund står i en brydningstid.
Aldrig i menneskehedens historie har vi set så hastige forandringer.
Vi ser det inden for teknologi, vi ser det inden for økonomi, vi ser det inden for klima, politik, kultur.
Det er voldsomme rystelser og forandringer.
Der er en ny verden undervejs.
Vi ved ikke, hvordan den verden kommer til at se ud.
Vi ved ikke, hvad den betyder for civilisationen, for os som enkeltindivider.
Vi kan bare føle, at der sker noget.
Og lige præcis i den situation har vi brug for opfindere og for opdagelsesrejsende.
For hvad er opfindere og opdagelsesrejsende?
Det er jo folk, som tager ud, fremad, til steder, hvor vi ikke har været før; de begiver sig ud i ukendt land, undersøger det, udforsker det, fortolker det og vender tilbage med en beretning om, hvad der er forude.
Det kan gøres bedre, eller det kan gøres dårligere, men mere end nogen sinde er der brug for, at vi har den type af opdagelsesrejsende og opfindere.
Det er jo, hvad den skabende kunst er.
Altså, hvis den skabende kunst, unikke kunstværker, ikke var unik, så var det bare produktion.
Det unikke består jo netop i, at det er en udforskning af noget ukendt.
Uden den eftertanke og nytænkning og diskussion, som vi bl.a. får derfra, er det efter vores opfattelse vanskeligere at finde – både som enkeltindivider og som samfundsborgere – løsninger på problemerne i dagen og i morgendagen.
Det her forslag er altså en kulturstøtteordning.
Vi har formuleret det her forslag som produktionsstøtte, fordi det handler om at sikre, at folk, som har fået solgt deres første værker, får tid til at producere den svære toer eller den svære treer eller den svære firer.
Det står ikke i modsætning til, at andre folk kan få fra Statens Kunstfond, men vi har jo udtrykkeligt formuleret det her på en sådan måde, at man ikke kan få begge steder fra.
Hvis man kigger på omkostningerne, vil man se, at vi har sat omkostningerne højt.
Vi har ikke opereret med dynamiske effekter eller med det, der vil gå fra andre områder.
Det vil formentlig blive en del lavere, fordi vi netop insisterer på, at folk ikke kan få fra begge områder.
Forslaget går ud på, at man i en periode på op til 5 år – det har ikke noget med evighedskunstnere at gøre, men det er et spørgsmål om op til 5 år – hvor man altså har noget, man kan sælge, kan få et fradrag på de første 100.000 kr., man har solgt som skabende kunst, nemlig egne unikke kunstværker.
Det er altså ikke noget med, at nogle får noget for noget, der ikke kan bruges.
Nogle får noget for noget, der rent faktisk kan sælges.
Vi ved bare, at markedsprisen på kunst og kultur, især indtil folk er slået igennem, er meget lav.
Vi har lavet en målgruppe, men dog fuldstændig klart defineret.
Vi kan sagtens diskutere, om den skal være smallere, men målgruppen er fuldstændig klart defineret og omfatter ganske rigtigt en bred kreds af skabende kunstnere lige fra forfattere, billedhuggere, billedkunstnere, dramatikere, sceneinstruktører til komponister og sangskrivere.
Hvad er fordelen set med det her ud fra vores synspunkt?
Det er, at det ikke er et generelt tilskud, men en ordning, som netop understøtte de talenter, som er begyndt at tjene deres penge på kunst, men endnu ikke så meget, at de kan finansiere de næste kunstværker.
Frem for alt er det en ordning, der fastholder kunstnernes uafhængighed, og det er ikke andre, der skal vurdere, om det, de laver, kan blive til noget.
Det er dem selv, der vurderer det, og hvis de får det solgt, får de så en mulighed for at få det her fradrag.
Det er en håndsrækning til den skabende kunst, det er et frihedsbrev for den skabende kunst, og det mener vi, som jeg indledte med at sige, at der er en god samfundsmæssig mening i.