Lars Løkke Rasmussen (M), 2025-05-02:
Det er klart, at det palæstinensiske folk ønsker sig en stat, og at de ville stå stærkere, hvis de havde den, og specielt jo, hvis det er en stat, der internationalt er fuldstændig bredt anerkendt og også har en afklaret relation til sine naboer, heriblandt jo ikke mindst Israel.
Det er jo den situation, vi skal fremme, og derfor er det sådan set godt at kunne konstatere, at der for så vidt ikke er nogen uenighed om det.
Der har i Danmark gennem mange, mange år været stærk konsensus om eller i hvert fald en meget, meget bred politisk opbakning til en tostatsløsning, og jeg er glad ved, at det er intakt og sådan set også overlevede angrebet den 7. oktober, hvor nogle jo reagerede meget emotionelt, og hvor jeg gjorde meget ud af at sige, at den her regering godt kan kende forskel på et civilsamfund og en befolkning og en terrororganisation, hvilket har været vores holdning lige siden.
Jeg vil også sige, at vi nu også nærmest har et øget engagement i det her.
Det rokker bare ikke ved, at vi stadig væk har den samme konklusion, nemlig at en anerkendelse skal forbeholdes at ske på et tidspunkt, hvor det, at vi anerkender, enten i sig selv ligesom er udløsende, altså at der de facto også er noget at anerkende, eller at det i hvert fald sker som en del af en bred politisk proces, der fremmer sandsynligheden for, at det kommer til ske.
Tak for det, og tak til Enhedslisten, forslagsstillerne, for at sætte fokus på et spørgsmål, der optager mange, nemlig hvordan vi bedst understøtter en varig fred mellem Israel og Palæstina.
Det er et spørgsmål, som er yderligere aktualiseret af den nuværende situation med fortsatte kamphandlinger i Gaza, en helt igennem katastrofal humanitær situation som følge af den israelske blokade og Hamas' fortsat helt uacceptable tilbageholdelse af israelske gidsler.
Fra regeringens side har vi været tydelige i vores fordømmelse af Hamas' terrorangreb, ligesom vi konsekvent har presset på for en våbenhvile, øget humanitær adgang og for frigivelse af alle gidslerne.
Og det vil vi fortsætte med, ligesom vi vil fortsætte med at protestere imod udvidelserne af bosættelserne på Vestbredden, som har taget et historisk stort omfang.
Når vi kigger på den lidt længere bane, er det, som forslagsstillerne også bemærker, både denne og tidligere regeringers grundlæggende holdning, at en forhandlet tostatsløsning med udgangspunkt i 1967-grænserne er den eneste holdbare løsning på Israel-Palæstina-konflikten.
En israelsk og en palæstinensisk stat, som eksisterer side om side i fredelig sameksistens, bygger som bekendt også på en række folketingsbeslutninger, senest en fra salen her tilbage i april.
Fra regeringens side arbejder vi aktivt for at fremme en tostatsløsning.
Det gør vi bilateralt, det gør vi i dialog med vores regionale partnere, det gør vi via EU, og det gør vi ikke mindst gennem vores plads i FN's Sikkerhedsråd.
Selv er jeg løbende i dialog med både israelere og palæstinensere samt en række arabiske lande, hvor vi sammen prøver at finde løsninger, og hvor jeg selvfølgelig er tydelig omkring den danske støtte til en tostatsløsning.
Derudover deltager vi fra dansk side i den globale alliance for implementering af tostatsløsningen – en alliance, hvor omkring nu 90 lande er gået sammen for at identificere mulige veje til en tostatsløsning.
Antallet af lande i denne kreds er et udtryk for den brede internationale støtte til tostatsløsningen, hvilket i sig selv jo er positivt.
Fra dansk side har vi også spillet en aktiv rolle i EU for at fremme støtte til reform- og kapacitetsopbygning af det palæstinensiske selvstyre.
Det gør vi, fordi et demokratisk, effektivt og legitimt selvstyre er en af forudsætningerne for realisering af en tostatsløsning, og for at selvstyret kan få kapacitet til på længere sigt at udøve myndighed i Gaza og dermed sikre, at terrororganisationer som Hamas ikke igen får fodfæste.
Støtten til en tostatsløsning er også udgangspunktet for Danmarks ageren på denne dagsorden i FN's Sikkerhedsråd, og som bekendt – ordføreren for forslagsstillerne var også inde på det i motivationen her for et øjeblik siden – stemte Danmark sidste år for resolutionen i FN's Generalforsamling om fuldt medlemskab af Palæstina i FN.
Nu nævnte man, at Sverige har anerkendte Palæstina, men Sverige undlod så at stemme ved det her resolutionsforslag, og sådan er der jo mange nuancer i det her.
Men vi stemte for, og det gjorde vi, fordi vi støtter, at Palæstina får en stærkere stemme i FN og for at markere vores støtte til en tostatsløsning.
I sidste ende vil den endelige tildeling af fuldt medlemskab også skulle godkendes af FN's Sikkerhedsråd, hvilket det, som forslagsstillerne også bemærker, ikke har været muligt at nå til enighed om, og det har også meget trange udsigter, tror jeg man må sige, når man erindrer sig, hvem der i Sikkerhedsrådet er udstyret med vetoret.
Ved siden af disse stemmeafgivelser, styrkede Danmark jo tilbage i 2014 de diplomatiske forbindelser til Palæstinas mission i Danmark.
Spørgsmålet om anerkendelse af Palæstina som stat, og det er jo det, der ligger i beslutningsforslaget, er noget, som vi løbende har drøftet også her i salen.
For hvornår er timingen rigtig, hvornår kan en anerkendelse reelt fremme en løsning på den årelange konflikt?
Det er spørgsmål, som jo senest er blevet aktualiseret af den franske præsident Macrons udtalelser om, at Frankrigs mål er at anerkende Palæstina i de kommende måneder, muligvis – jeg kan jo ikke vide det med sikkerhed – i forbindelse med en fransk-saudisk højniveaukonference om tostatsløsningen planlagt til juni i New York.
Der er ingen tvivl om, at vi fra regeringens side deler det franske og dermed også forslagsstillerens ønske om at skabe fremdrift hen imod en tostatsløsning, men spørgsmålet er, som jeg også nævnte før, om anerkendelsen lige nu bringer os tættere på det mål.
Norge, Spanien, Irland og Slovenien anerkendte Palæstina sidste år.
Det respekterer vi fuldt ud, og igen vil jeg sige, at vi jo alle deler ønsket om en tostatsløsning, men det er desværre omvendt ikke sådan, at de landes anerkendelser har bragt os tættere på en løsning, og jeg kan også se, at nogle af de lande i Europa, der historisk har anerkendt Palæstina, så stemte imod den resolution i FN, som vi også diskuterer her.