Zenia Stampe (RV), 2026-01-23:
Jeg blev faktisk trist, da jeg læste det her forslag, fordi jeg nemlig ikke kunne lade være med at tænke på, hvad det er, det her forslag gerne vil fjerne fra vores land, og hvor heldige vi er med, at magthavere for 100 år siden ikke havde den her indstilling til det offentlige rum.
Jeg synes, at lige præcis i den her tid er det ekstra vigtigt, at vi har lovgivning, der sikrer det her.
Når man ser den måde, Hovedbanegården eller de gamle rådhuse eller de gamle politigårde i vores land ser ud, kan man jo tydeligt se, at der er en integration mellem håndværk og kunst.
De er jo imposante, imponerende og kunstværker.
I dag bliver det meste byggeri jo lavet af betonelementer.
Så hvis man ikke lavede et krav om, at der også bliver tænkt kunst ind i byggeriet, får vi bare store betonklodser.
Forestil jer at gå rundt i et byrum, som kun er betonklodser.
Når min far og jeg rejste rundt i Europa – det gjorde vi altid sammen, da jeg var yngre – og kiggede på byggerier og snakkede om dem,
havde vi altid det dilemma, at vi så godt kunne lide det gamle.
Men det går heller ikke, at vi så bare lever videre på sådan en historicisme, hvor vi efterligner kunsten fra for 100 år siden.
Vi må også sætte vores eget tegn på den tid, vi lever i.
Vi må også sende en flaskepost ud til kommende generationer, et aftryk, der viser, hvad det var for en tid, vi kom af, og hvad der kendetegnede de værdier og den debat og det samfund og de vilkår, vi og vores tid er præget af.
Jeg ved ikke, om I kender den der by i Sverige, hvor det er sådan to brødre, der har lavet sådan en by, der er fuldstændig bygget som sådan en middelalderby?
Man kan ikke lade være med at gå både og tænke nej, hvor er her hyggeligt, og hvor er det imponerende, og hvor det samtidig også totalt kitsch, og at man går rundt i noget, som er en efterligning af noget fra en anden tid.
Derfor synes jeg, at det dilemma, vi har i vores tid, er: Hvordan skaber vi også noget, der har en kvalitet og kendetegner vores tid?
Vi kan ikke gå tilbage til for 100 år siden, ikke bare af den grund, jeg sagde før, nemlig at det ville være kitsch, men også fordi vi ikke har råd.
Vi har simpelt hen ikke råd til det håndværk, råd til at lave byggerier som Hovedbanegården eller Rådhuset eller Christiansborg Slot.
Det har vi ikke råd til, desværre.
Det er nu betonelementer med pynt uden på eller pynt inden i.
Vi har ikke råd, men hvordan kan vi så alligevel sikre, at det, vi laver, har en kvalitet, der både gør os mere lykkelig og gør, at kommende generationer ikke bare river det ned og bygger noget nyt, fordi det ligner, jeg ved ikke hvad?
Jeg tror, at hvis vi ikke har det her krav, er det bare beton, beton og beton, store firkantede kasser, fordi det, der er i tiden nu, er produktivitet, effektivitet.
Tit tænker jeg over, når vi praler af, hvor produktive og effektive vi er i den her tid, at det jo ikke er, fordi vi opfinder ting ud af ingenting.
Det er jo ikke magi; det er jo ikke trylleri.
Det er jo, fordi vi har sparet nogle ting væk.
Vi har jo sparet det smukke håndværk væk.
Vi har også sparet den ekstra tid og tålmodighed, der gjorde, at man nogle gange kunne have nogle lidt mere skæve eksistenser ansat.
Det synes jeg er en af de store tragedier i vores samfund.
Der er så meget fokus på, at det skal være så hurtigt som muligt, så billigt som muligt, og så stort som muligt, at der ikke er plads til mennesker, hverken i kunsten eller blandt medarbejderne.
Det er en kæmpe tragedie, og det er et kæmpe tab, et skjult tab, som så alligevel viser sig, når vi pludselig har en psykiatri, der bare boomer, fordi vi har skabt et samfund, hvor der ikke er plads til de mennesker mere.
Nu skal vi også fjerne menneskene fra det offentlige rum.
Det er jo kunsten, der netop viser, at det her er et rum for mennesker; det er ikke et rum til robotter.
Det er jo klart, at hvis det bare bliver robotter på et eller andet tidspunkt, kan de da godt suse rundt i betonblokke.
De er ligeglade med, om det ser godt ud, om det stimulerer, om de har en god offentlige samtale, eller de bliver provokeret.
Det kan jo være lige meget.
Men vi er mennesker, og vi skal også sætte aftryk i vores tid, som stadig væk vil virke relevant og vedrørende for folk om 100 år.
Jeg synes, der er masser af eksempler også i vores tid på, at det lykkes.
Der er nye hospitalsbyggerier, hvor det for 50 år siden var Poul Gernes, og nu er det Malene Landgreen, som faktisk får det kunstneriske menneskelige udtryk ind i nye statslige byggerier.
Det er ikke kun de latterlige eksempler, som jeg måske også tvivler på er så latterlige, hvis man egentlig går dem efter i sømmene.