Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2020-02-07:
Danmarks Radio sendte i efteråret et program, som hed »Sexovergreb på bestilling«, og hvis I ikke så det, kan jeg sige, at det handlede om, hvordan børn fra Filippinerne blev udsat for en ny type sexovergreb, hvor danske mænd for billige penge, 170 kr., hjemme fra stuen kunne sidde bag en computerskærm og bestille sexovergreb på børn og unge, som de så overværede live online, mens det skete.
Der var eksperter ude at sige, at overgrebene endda bliver voldsommere af, at gerningsmanden sidder bag en skærm, fordi det simpelt hen er nemmere at afkoble empatien.
De her børn kommer fra slumkvarterer, hvor der er fattigdom – den er enorm – og hvor voksne, som er tæt på dem, sælger dem af nød.
Det er så frygteligt og deprimerende, at man ikke kan holde det ud.
UNICEF anslår, at hvert femte barn i Filippinerne har været udsat for seksuel vold og overgreb – hvert femte barn.
Filippinerne er blevet det nye epicenter for onlineovergreb.
Skal vi så tage passet fra alle dømte pædofile ligesom andre lande, som allerede har gjort det, så de ikke kan rejse ud og begå overgreb?
Jeg synes, at forslaget fra Dansk Folkeparti er anerkendelsesværdigt, fordi der er god musik i at forhindre dem i at rejse til f.eks. Thailand, Filippinerne eller Cambodia, som jeg har hørt er det sidste nye skud på stammen i forhold til børneovergreb.
Men jeg vil sige, at jeg synes, det er for vidtgående at tage passet fra dem alle – der kan dog trods alt være anerkendelsesværdige formål med at rejse.
Til gengæld synes jeg også, vi har en forpligtigelse til at hjælpe de lande, som døjer med, at deres sexindustri er godt holdt oppe, også af borgere fra vores lande.
Derfor stillede jeg faktisk et spørgsmål til ministeren.
For jeg ville gerne høre, om man kunne lave en ordning, hvor dansk politi fik lov til i forhold til udvalgte lande, f.eks. Filippinerne, som har særlige problemer med seksuel udnyttelse af børn, at orientere det lokale politi om, at nu er der en sexdømt fra Danmark, som er på vej til at rejse ind i det pågældende land.
Jeg spurgte, fordi filippinsk politi i de her programmer efterspurgte sådan en ordning.
Jeg fik det svar, at man faktisk godt kunne udveksle de her oplysninger, hvis politiet vidste, at en sexdømt dansk statsborger planlagde at ville rejse til Filippinerne, og man havde en formodning om, at vedkommende også dér ville deltage i sådan nogle aktiviteter – eller at der i hvert fald var en risiko for det.
Jeg synes måske, at vi i udvalgsarbejdet skal afklare, hvordan det så egentlig går med at udnytte sådan en ordning.
Nu hører jeg så, at ministeren taler om, at vi skal kigge på, om vi kan tage passet i nogle særlige tilfælde.
Jeg vil forholde mig til ministerens forslag, når vi ser det, men jeg synes faktisk, at der kan være en vis rimelighed og ræson i, at hvis man tænker på at rejse ud til nogle af de her lande, hvor der er stor risiko for overgreb, og man har en dom i bagagen, så kan vi tage passet i de situationer eller sige: Du kan ikke rejse, fordi vi har en begrundet formodning om, at du også i det her land vil begå strafbare forhold.
Det synes jeg faktisk vi skylder de lande, som ofte står meget alene med at bekæmpe de her overgreb.
Så vi ser frem til at finde ud af, hvad det er, ministeren fremlægger.
Jeg synes, at Danmark også har et ansvar for at bekæmpe den børnesexindustri, der er i nogle af de her lande.