Jakob Sølvhøj (EL), 2021-03-02:
Om 4 uger er det nøjagtig 5 år siden, at det forslag, som er blevet omtalt en del, B 143 – et forslag, der var stort set identisk med det her – blev fremsat i Folketingssalen.
Forslaget havde dengang, i lighed med det forslag, der ligger nu, til hensigt at rette op på de problemer, som mange forældre til børn med handicap oplever med manglende sammenhæng og fleksibilitet i den hjælp, som barnet og familien får bevilget.
Som fru Karina Adsbøl har beskrevet, holdt det flertal, der fremsatte forslaget, ikke sammen hele vejen igennem, og derfor endte det hele med nedsættelse af en arbejdsgruppe.
Det var ikke noget særlig kønt forløb.
Den arbejdsgruppe, der så blev nedsat, kunne ikke identificere lovgivningsmæssige barrierer, fremgår det af rapporten.
Det er ikke noget, der er uddybet stærkt i rapporten, vil jeg sige, det er bare en konstatering, at det kunne den ikke.
Og så igangsatte man, i stedet for at prøve at løse det grundlæggende problem, endnu et satspuljeprojekt.
Når man så i dag kigger på det seneste nummer af Muskelkraft, altså Muskelsvindfondens blad, som kom her for nogle dage siden, kan man se et interview med en mor til et barn med muskelsvind, der fortæller om hverdagen.
Jeg skal ikke gå i detaljer og gennemgå de hverdagsrutiner, der bliver skitseret i artiklen, men det konstateres, at mange dage går det godt, andre dage går det faktisk ikke godt.
Det har givet problemer, at skolehjælperen ikke må følge barnet hjem, fordi hjælperen kun må arbejde på skolen.
Det har givet problemer, når der er ferie – der møder skolehjælperen i skolen, når barnet ikke er der, fordi det er arbejdspladsen.
Til gengæld har barnet ikke nogen hjælper der, hvor barnet holder ferie.
Og alt i alt må man sige, at den beskrivelse, der er, svarer til de beskrivelser, som vi kunne høre for 5 år siden, da vi behandlede det her første gang.
Kort sagt er det sådan, at selv om der ikke kunne identificeres barrierer af den arbejdsgruppe, der blev nedsat til at undersøge den her sag, må man altså sige, at de eksisterer ude i virkeligheden.
Muskelsvindfonden har jo haft fat i den her sag, og hvis det var noget, der bare lige kunne fikses, ved at man gjorde kommunen opmærksom på reglerne, så tror jeg, det var blevet fikset.
Så vi står altså med et alvorligt problem, og jeg kan godt forstå, at det her bidrager til den meget stærke fornemmelse, der er blandt mennesker med handicap, af, at det er, som om systemet hele tiden modarbejder det at skabe løsninger, som virker ude i virkeligheden, og at man igen og igen kan sige: Nu skal vi lige til bunds i det her.
I Enhedslisten fremsatte vi et beslutningsforslag før det beslutningsforslag, B 143, der omtales; det havde vi allerede fremsat et år tidligere, i 2015, så det har altså verseret rigtig, rigtig længe.
Jeg kan høre, at der ikke er flertal for Dansk Folkepartis forslag.
Vi stemte gerne for det – vi synes, det er et udmærket forslag – og det ville også være mærkeligt andet, for vi har fremsat noget, der var næsten identisk.
Er det lige så godt som det, vi fremsatte sammen for 5 år siden?
Jeg synes det egentlig ikke.
Jeg synes, der kan være nogen diskussion om bevillingens karakter.
Men omvendt – det, at familien selv kan forvalte hjælpen, vil jeg ikke karakterisere som privatisering.
Men alt i alt tænker jeg, at vi nu igen står med et forslag, som der ikke er flertal for.
Men jeg vil da håbe – med de venlige bemærkninger, der er kommet fra mange sider– at vi vil være i stand til at lave en beretning.
Og jeg må i øvrigt sige, at vi jo har – og det er der også refereret til – et rigtig godt arbejde i gang med den store evaluering af handicapområdet, men vi skal altså passe på, at vi ikke fejer alt ind under det.
Det ville i hvert fald være rart, hvis vi i en beretning forpligtede hinanden på, at vi skal ind at have løst det her problem.
Det må være sådan, at der er barrierer for at løse familiens problemer, for ellers er jeg overbevist om, at de så var blevet løst.