Jacob Mark (SF), 2018-04-18:
Tak for det, og tak for en god debat, hvor jeg hører at alle partier egentlig er indstillet på både at sætte øget fokus på og flere indsatser i gang imod de her genopdragelsesrejser.
For mig starter hele debatten om genopdragelsesrejser på et meget tidligere tidspunkt end det her beslutningsforslags fremsættelse, nemlig med en historie om en dreng, der hedder Ahmed, som vokser op i et udsat boligområde – et af dem, man diskuterer i forbindelse med parallelsamfundspakken lige nu.
Ahmed kommer så til en lille landsbyskole i en lille by, hvor han kommer ind som den eneste indvandrerdreng på en skole med 120 børn, hvor der ellers kun er børn, der er sådan rigtig hvide i huden og har hvidt hår og ligner sådan nogle børn, der aldrig har haft ondt i livet.
Der kommer Ahmed så ind.
Jeg tror, det er noget, kommunen har bestemt.
Først bliver Ahmed behandlet, som om han var noget fuldstændig unaturligt, for børnene har nærmest aldrig set noget lignende: »Der kommer jo en dreng, der ser anderledes ud end os«.
Ahmed var sådan meget intens, han var lidt et problembarn og havde været det længe, og det var også derfor, han var blevet flyttet derud.
Han havde sådan nogle vilde øjne, der strålede af liv, men han lavede også meget ballade.
På et tidspunkt begynder han ude på den der skole at rende sammen med nogle drenge i 6. klasse, som er meget, meget stille og rolige, er vokset op ude i det der lille landsbysamfund, elsker at spille fodbold og spille computerspil, og hvad man ellers gør.
Så ser vi ham ikke igen før efter 3 år, hvor vi møder ham til en byfest i Køge.
Han har mistet al glæde i øjnene, han er en helt anden person: Han har været sendt på genopdragelsesrejse.
Vi forstod ikke, hvorfor han tog væk; kommunen forklarede ikke noget; skolen vidste ikke, hvor han var henne; der var ikke nogen, der gjorde noget.
Og de øjne, der før havde strålet af liv, strålede lige pludselig overhovedet ikke længere.
I dag er han kriminel.
Allerede på det tidspunkt besluttede jeg mig for, at det her ville jeg aldrig nogen sinde se med milde øjne på.
Det var da fuldstændig vanvittigt, at man tillod det, men på det tidspunkt vidste jeg jo ikke særlig meget om politik.
Da jeg så kom ind i Folketinget og kunne se, at den her tendens ikke var aftagende – det var ikke sådan, at der var færre børn, der blev sendt på genopdragelsesrejse; det var i hvert fald ikke sådan, at problemet var væk, tværtimod – så tænkte jeg, at nu er vi nødt til at gøre noget ved det.
I 2016 fik Etnisk Ung – en anonym rådgivningstjeneste – rigtig mange henvendelser.
Det var bl.a. henvendelser fra piger, der havde været sendt på koranskoler i Somalia og Irak, hvor de fik prygl og blev sat til at lave hårdt fysisk arbejde.
Alene dét år, i 2016, fik Etnisk Ung 100 henvendelser om genopdragelsesrejser, og det var en ny rekord.
18 af dem kom direkte fra unge, der blev holdt fanget i udlandet af deres egne familier.
Men det, vi ligesom besluttede os for i SF, da vi så de tal, var, at det ville vi gerne gøre noget ved.
Kort efter fremlagde vi sammen med S en fælles pakke mod genopdragelsesrejser.
Der var et af værktøjerne, at man skulle tage opholdstilladelsen fra forældrene, fordi vi tror, det kan virke forebyggende.
Jeg har meget svært ved at se de forældre, der ved, at de mister deres opholdstilladelse, sende deres børn af sted.
Men vores pakke indeholdt også bedre videreuddannelse til at ruste fagpersonale til at spotte de unge.
Det var noget af det, der manglede på den skole, jeg gik på.
Det kunne også være at styrke lufthavnspersonale i forhold til at spotte de unge.
Vi kunne også godt tænke os at undersøge muligheden for, om børnenes pas i højere grad kan inddrages, hvis man har mistanke om, at de skal sendes på genopdragelsesrejse.
For nu har man snakket om det her rigtig længe, men uden at der rigtig er sket noget.
Det er også derfor, jeg stille og roligt kan sige, at jeg ikke mener, at det forslag, der ligger her, nødvendigvis er perfekt.
Jeg synes faktisk, at mange af de tendenser, der er i regeringens forslag, er skarpere.
Det, der er vigtigt for mig, er sådan set, at der bliver gjort noget nu.
Derfor er forslaget her i salen, og derfor glæder det mig, at det ser ud til, at det faktisk bliver til virkelighed.
Vi glæder os til de forhandlinger, der kommer til efteråret, hvor man kan udvide paletten af værktøjer mod genopdragelsesrejser, for det skal ikke ske for noget ungt menneske, at det bliver sendt på genopdragelsesrejse, ligesom det foregår i dag.