Nick Hækkerup (S), 2021-05-25:
Tak, formand.
Jeg vil gerne starte med at takke Dansk Folkeparti for at have fremsat det beslutningsforslag, som vi behandler i dag.
Jeg er nemlig helt enig med Dansk Folkeparti i, at vi skal øge trygheden og sikkerheden for de ansatte i landets fængsler.
Og her spiller det en rolle, at man som ansat risikerer at få udleveret ens personlige oplysninger til indsatte, som kan misbruge oplysningerne til chikane eller det, der er værre.
Så ambitionen bag beslutningsforslaget, altså at fængselsansatte skal kunne opretholde den nødvendige anonymitet over for de indsatte, kan regeringen fuldt ud tilslutte sig.
Regeringens holdning er klar: Offentligt ansatte skal kunne gå sikkert på arbejde og føle sig trygge, også når de har fri.
Det skylder vi de ansatte, men det skylder vi også os alle sammen, for hvis offentligt ansatte trues eller på anden måde intimideres eller det, der er værre for den sags skyld, så er der jo en risiko for, at der kommer falske lodder i vægtskålen, om jeg så må sige, og at afgørelsen eller beslutningen, der træffes, bliver forkert.
Efter min mening tager de gældende regler om aktindsigt ikke tilstrækkeligt hensyn til nogle gruppers tryghed og sikkerhed.
Af samme grund vil regeringen se på, hvordan vi kan ændre lovgivningen, så vi kan sætte en stopper for den form for udnyttelse af reglerne.
Det kan f.eks. være i politiet eller i sundhedssektoren.
Der er med andre ord behov for, at vi tager en bred drøftelse af, hvilke grupper af offentligt ansatte der har behov for ekstra beskyttelse af deres identitet, før vi begynder at lovgive.
Det er et grundlæggende princip i Danmark, at man som borger som udgangspunkt kan få indsigt i, hvem det egentlig er, der har behandlet ens sag.
Adgangen til de oplysninger kan nemlig have betydning for mulighederne for at få varetaget sine egne interesser, f.eks. i forhold til at få styr på, om der kan være misforståelser eller – endnu vigtigere – måske inhabilitet hos sagsbehandleren.
Med andre ord: Ligesom der er en risiko for, at der kommer falske lodder i vægtskålen, hvis den offentligt ansatte føler sig utryg, så er der også en risiko for falske lodder i vægtskålen, hvis anonymiteten bliver for stor.
Derfor bør man nøje tænke over, hvordan den kommende lovgivning skal se ud på det her område.
Det handler grundlæggende om at finde en balance mellem på den ene side at sikre hensynet til åbenhed og på den anden side hensynet til, at offentligt ansatte kan arbejde på en tryg og sikker måde.
Som bekendt skal vi inden længe drøfte, hvordan offentlighedsloven kan ændres.
Det er også bl.a. offentlighedsloven, der regulerer aktindsigt i navne.
Derfor synes jeg, at vi ved samme lejlighed skal tage en drøftelse af den her problemstilling, både i forhold til hvilke personalegrupper der skal være omfattet af et eventuelt lovgivningsinitiativ, og i forhold til hvordan vi samtidig bedst varetager hensynet til åbenhed som det bærende hensyn bag reglerne om aktindsigt.
Regeringen kan derfor godt støtte ambitionerne i beslutningsforslaget, men ikke selve forslaget.
Tak for ordet.
Sådan som jeg ser det for mig – det kan jo nå at ændre sig – så kommer arbejdet med at ændre offentlighedsloven, som det her kommer ind under, nogenlunde til at have et forløb, hvor vi starter med at have en dialog med de partier, der er forligspartier omkring offentlighedsloven, altså Det Konservative Folkeparti og Venstre – Danmarks Liberale Parti.
Derefter vil vi brede den dialog ud, og der vil vi starte med, tror jeg, at tage fat i vores støttepartier, altså Det Radikale Venstre, Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten, og derefter Folketingets øvrige partier.
Så skal vi jo finde ud af, hvad der i virkeligheden er af ønsker til ændring af offentlighedsloven, og der kan det her arbejdes ind.
Så kan man sige, at hvis det nu grundstøder, hvis det bliver svært, hvis det kommer til at tage for lang tid, så kan man jo godt pille det her element ud, hvis vi i øvrigt har fået det udredt, for at lovgive særskilt om det.
Tak for ordet.
Ytringsfriheden er en grundsten og en kerneværdi i vores samfund.
Et velfungerende demokrati forudsætter en levende demokratisk samtale.
Der skal være plads til diskussion og debat og kritik, også når tonen bliver skarp.
Det gælder også, når diskussionen handler om religion.
Det er derfor regeringens grundholdning, at der kun skal indføres begrænsninger af ytringsfriheden, hvis det er absolut nødvendigt.
Spørgsmålet er så, hvornår en begrænsning af ytringsfriheden er absolut nødvendig.
Det er en svær afvejning af tungtvejende modsatrettede hensyn.
Socialdemokratiet stemte tilbage i 2017 imod en ophævelse af blasfemibestemmelsen.
Det gjorde vi bl.a., fordi bestemmelsen ifølge Straffelovsrådet ikke forhindrer selv skarp religionskritik, og fordi vi har svært ved at se, hvordan f.eks. afbrænding af religiøse tekster bidrager til den demokratiske samtale.
Så jeg vil sådan set gerne erklære mig enig med forslagsstilleren i, at det er tåbeligt at brænde religiøse tekster af, uanset om det er Koranen, Bibelen eller Toraen.
Så principielt er jeg enig med forslagsstilleren i, at blasfemibestemmelsen ikke burde være blevet ophævet.
Men der er jo også en realpolitisk virkelighed, og jeg kan konstatere, at der var og er et meget bredt flertal bag ophævelsen af blasfemiparagraffen.
Det flertal har jeg tænkt mig at respektere, og regeringen finder på den baggrund ikke anledning til at støtte forslaget.
Tak for ordet.
Men sådan som blasfemiparagraffen var lavet, var den jo også en beskyttelse af alle forskellige religioner.