Theresa Berg Andersen (SF), 2024-05-22:
Tak, og tak for ordet.
Jeg er uddannet pædagog, og inden jeg kom i Folketinget i den her periode, arbejdede jeg i 15 år som leder af et dagtilbud i Vesthimmerlands Kommune.
Men i 2020 var jeg lige inde som suppleant for Lisbeth Bech-Nielsen, hvilket betød, at jeg tog orlov fra mit lederjob for en stund.
Jeg kender mange familier og har været tæt på familier hver evig eneste dag.
Børn er størstedelen af deres vågne timer i daginstitution, og derfor kommer vi også meget tæt ind på livet af familier på godt og ondt.
Vi kan tit, qua at vi kender børnene,
også se og mærke, når noget ændrer sig markant i familier.
Derfor er fagpersonale også ofte dem, der kan se, når der er brug for en ekstra håndsrækning i svære perioder.
Det kan også være, når der sker noget uventet og noget tragisk pludselig opstår, og sådan en fortælling har jeg med i dag.
For da jeg i 2020 var suppleant her i Folketinget, sagde jeg farvel og på gensyn til alle mine børn i daginstitutionen.
Her gik Victoria Marie, og imens jeg var af sted på Christiansborg, skulle Victoria Marie i sfo.
Victoria var en god ven.
Hun var 5 år, og hun var en livlig, glad pige, der glædede sig voldsomt til at blive storesøster 4 uger senere.
Men i 2020 skete der en alvorlig ulykke.
Victoria var gået ud i haven for at lege, hvilket hun ofte gjorde, og hendes mor, Dorte, var ude at kigge til sin storsmilende datter, der løb rundt med hunden og legede, men på et splitsekund ændrede verden sig.
Victoria var kravlet op i et legetårn med en snor, en snor fra en morgenkåbe.
Hvordan det skete, er stadig fuldstændig ubegribeligt.
Snoren var på tragisk vis kommet i klemme i et legetårn, og Victoria blev kvalt heri.
På et splitsekund ændrede familiens liv sig for altid, og sorgen var ubærlig.
Victorias mor har sagt sådan her til mig efter ulykken og for ganske nylig: Alt var fuldstændig umuligt for os, og vi kunne ikke noget som helst.
Vi kunne ikke engang mærke vores egne basale behov.
Jeg har været i kontakt med Victorias mor, fordi jeg godt kunne tænke mig at vide, hvordan man har klaret sig igennem en sag som den her, som fylder i alles bevidsthed.
Det er i disse øjeblikke, vores samfund virkelig skal vise støtte og løfte og vi skal vise medmenneskelighed, og heldigvis er det nu muligt med en sorgorlov til de forældre, som mister et barn, men jeg tror på, at vi kan langt mere end det.
Mange familier kommer desværre til at opleve, at lynet slår ned i deres familie, og nogle oplever også, at en forælder dør.
For den tilbageværende forælder venter der ikke kun ubærlig sorg, der venter også en masse praktiske opgaver.
Der skal planlægges begravelse, man skal tage sig af børnene, og måske har man også brug for at få noget psykologisk hjælp og støtte til sig selv.
Som det er nu, kan den tilbageværende forælder, når en medforælder dør, få 2 ugers orlov.
Resten hviler på en almindelig sygemelding eller på arbejdsgiverens forgodtbefindende.
Heldigvis er der mange gode arbejdsgivere derude, men når man mister en livspartner, er man altså ikke syg, og derfor skal man ikke have sygedagpenge.
Man skal have orlov uden forpligtigelser til at fortælle hvorfor på et jobcenter.
Man er i sorg, man er i krise, og 14 dage er sjældent nok, når man har ansvaret for sig selv, sine børn og sin krise.
Det er store, reelle bekymringer, det fører med sig, når ens familie pludselig bliver revet op med rod.
Der er intet at sige til, at det hårde psykiske pres kan medføre, at den tilbageværende forælder oplever en psykisk belastning og måske endda selv ender med sygdom senere hen.
Længerevarende sorgorlov kan bidrage til, at fremme lighed og tryghed, ved at man kan vide, at man blot har en pause, uden at have frygten for at miste sit job.
Jeg mener også, at man skal arbejde med mulighederne for tilgængelig psykologstøtte og terapeutstøtte.
Jeg tror, at sorggrupper og netværk er vejen frem.
At dele sine følelser med andre kan være en uvurderlig støtte.
I SF har vi et arbejdstidsudspil: Livet er ikke lineært.
Vi foreslår, at vi indretter arbejdsmarkedet, så vi kan gribe hinanden, når vi har brug for det.
Vi skal have lidt mere fleksibilitet, og så er der plads til at være et menneske.
SF er klar til at tage fat på den her meget vigtige dagsorden.