Jeppe Bruus (S), 2022-03-29:
Tak for det.
Det anføres, at skattesystemet er blevet så kompliceret, at de fleste ikke længere kan beregne deres egen skat.
Hvert år i marts kommer danskernes årsopgørelse ud – vi har jo lige fået den – og igen i år bliver der lagt en kæmpe indsats fra Skattestyrelsens side i at vejlede borgerne, både på skat.dk og via en til en-vejledning på telefon og e-mail og chat.
Og målinger viser, at borgernes tilfredshed med vejledningen er høj.
Sidste år, i 2021, lå den på 4,36 på en skala op til 5 – og det er meget højt, kan jeg sige – med hensyn til den telefoniske vejledning.
Processen med årsopgørelsen viser, som de fleste godt ved i forvejen, at det danske personskattesystem er et af de mest digitaliserede i verden.
For langt de fleste danskere består skatteberegningen ikke af andet, end at de skal tjekke deres forskuds- og årsopgørelse et par gange om året.
Jeg deler forslagsstillernes holdning om, at det ikke skal være unødig kompliceret for den almindelige dansker at finde ud af, hvad man skal betale i skat.
Men jeg er ikke helt sikker på, at det er sådan, den almindelige dansker har det.
Så kommer jeg til det konkrete forslag.
Forslagsstillerne kommer selv med forslag til forenklinger, men siger samtidig, at der ikke nødvendigvis skal arbejdes videre med netop disse forslag.
Men eksemplerne illustrerer dog, hvor svært det er at lave reelle forenklinger uden at komme i konflikt med andre og vigtige principper for indretning af skattesystemet.
Og tro mig, jeg har forenklet fablen.
Der var engang et land, som havde et skattesystem, der efterhånden var blevet så kompliceret, at det var helt ubrugeligt.
En dag fandt et medlem af nationalforsamlingen på noget klogt.
Man kunne nemlig afskaffe alle direkte og indirekte skatter, som lammede skattesystemet, og erstatte dem alle med en enkelt lov, hvis første og sidste paragraf kun havde én eneste linje: Alle ejere af paraplyer skal betale en årlig afgift på 1.000 francs.
Meget enkelt.
Medlemmet blev straks lykønsket af både tilhængere og modstandere.
Alle var begejstrede over et forslag, som forenede enkelhed, rimelighed og realisme og sikrede skatteprovenuet.
Burde skatten ikke være lavere på paraplyer af bomuld, idet de typisk blev brugt af arbejdere og funktionærer, når de gik på arbejde?
Der var jo dermed tale om et arbejdsredskab.
Mindreprovenuet kunne kompenseres med en højere sats for silkeparaplyer, som jo blev anvendt af borgerskabet på spadsereture.
Det satte selvfølgelig gang i debatten, for hvad nu, hvis bomuldsparaplyer var udrustet med værdifulde håndtag?
Her kunne den samlede værdi af paraplyen jo gå hen og være højere end værdien af en silkeparaply.
Svaret var naturligvis en tillægsskat, der blev fastsat i forhold til værdien af paraplyhåndtaget.
Og mere fundamentalt: Hvad med de økonomisk svagt stillede – de ældre, de unge under uddannelse?
Og hvordan skulle skattepligten fordeles ved overdragelse af en paraply?
Skulle arvinger af en paraply også beskattes og meget mere?
Der blev nedsat et udvalg, der udarbejdede de almindelige skattesatser med 19 undtagelser.
Løsningen var naturligvis en regnfrakkeskat.
Og sådan fortsatte debatten i månedsvis, men til sidst blev loven alligevel vedtaget.
Her vil jeg forlade fablen, fordi den i øvrigt ender rigtig skidt.
Efter 6 måneder med paraplyskatten iværksatte en handlekraftig general et statskup og tog magten som diktator.
Men fablen illustrerer jo, at ønsket om at gøre tingene simple meget hurtigt støder sammen med ønsket om at gøre tingene balanceret.
Er man nysgerrig, kan fablen selvfølgelig findes på Skatteministeriets hjemmeside.