Kristian Jensen (V), 2017-04-18:
Der er ofte meget interesse omkring aktieoptioner og nu også aktieoptioner i statslige virksomheder.
Men det er sådan, at det følger generelt af selskabsloven, at det er bestyrelsens ansvar at fastsætte direktionens løn.
Generalforsamlingen og dermed i sidste ende aktionærerne skal godkende selskabets vederlagspolitik i form af nogle generelle retningslinjer for aflønning af ledelse og medarbejdere, herunder eventuelt aktieprogrammer.
Staten skal derfor forholde sig til vederlagspolitikken i de selskaber, hvor staten er aktionær.
Det har man gjort i statens ejerskabspolitik, der blev udgivet i april 2015, hvori der er en række anbefalinger, som de statslige selskaber forventes at forholde sig til, og det har til formål at understøtte de statslige selskabers værdiskabelse til gavn for staten som aktionær.
Ejerskabspolitikken flugter med anbefalinger fra bl.a. OECD og Komiteen for God Selskabsledelse.
Ejerskabspolitikkens anbefalinger til aflønninger har til overordnet formål at sikre, at aflønninger i de statslige virksomheder er understøttende, for at selskaberne drives effektivt og professionelt af en kompetent ledelse.
Det følger af anbefalingerne, at bestyrelserne i de statslige selskaber ved fastlæggelse af direktionens aflønning skal arbejde ud fra et overordnet hensyn om at tilbyde en konkurrencedygtig løn.
Formålet er at tiltrække kompetente personer til selskabernes direktioner, men samtidig også at sikre, at statslige selskaber ikke er lønførende i forhold til sammenlignelige private selskaber.
Den variable aflønning til direktionen kan bestå af aktier eller kontante bonusser, men den variable aflønning skal som hovedregel ikke udgøre mere end en fjerdedel af direktørens samlede løn.
Nu er det sådan, at aflønning i form af aktieoptioner og, for at være helt præcis, aktieprogrammer kun sjældent benyttes i staten.
Men aflønning i form af aktieprogrammer til direktionen kan under de rigtige forudsætninger, og hvis den udformes korrekt, bidrage til at sikre direktørernes fortsatte fokus på effektiv drift, selskabernes langsigtede strategiske udvikling og realiseringen af vigtige projekter.
Hvis der etableres aktieprogrammer i statslige selskaber, gælder der en række kriterier.
Et aktieprogram skal kun være et supplement til den faste løn og kunne rummes inden for rammerne af den samlede variable aflønning.
Et aktieprogram bør desuden sammenkædes med de realiserede resultater over en flerårig periode for at understøtte langsigtet værdiskabelse, så det ikke fremmer kortsigtet eller risikobetonet adfærd.
Brugen af aktieprogrammer vil også skulle bero på en konkret vurdering i den enkelte situation.
Staten kan desuden kun støtte aktieprogrammer, hvis der både er en risiko for tab og en mulighed for gevinst.
Dette krav gør staten til en væsentlig mere restriktiv aktionær sammenlignet med private børsnoterede selskaber.
Aktieprogrammer har i statslige selskaber typisk været etableret i forbindelse med salg og børsnotering af statslige selskaber, f.eks. Post Danmark fra 2005 til 2009 og senest DONG Energy.
DONG Energy er p.t. det eneste statslige selskab, der har et aktieprogram.
Den maksimale samlede løn til DONG Energys direktion er med aktieprogrammet konkurrencedygtigt, men ikke lønførende, og det er præcis i overensstemmelse med principperne i statens ejerskabspolitik.
De øvrige statslige selskaber har dog typisk en variabel resultataflønning, der udbetales i form af kontanter fremfor aktier.
Beslutningen om privatisering af et selskab er altså alene Folketingets.
Det er ikke sådan, at man som direktør eller direktion i et statsligt selskab kan være med til at påvirke beslutningen om, hvorvidt man skal afhænde et statsligt selskab, og prisfastsættelsen i forbindelse med en privatisering sker efter forhandling mellem staten som sælger og køberne.
Selskabet og selskabets ledelse er således hverken part i beslutningen om en privatisering eller i prisfastsættelsen herfor.
Derfor synes der heller ikke at være nogen risiko for, at beslutningsprocessen for den endelige beslutning om salg eller børsnotering kan blive influeret af personlige økonomiske interesser.
Hvis noget, kan et aktieprogram give ledelsen de rigtige økonomiske incitamenter til at arbejde for så høj en værdiansættelse som muligt, hvilket jo er i statens interesse som aktionær.
Jeg mener derfor, at beslutningsforslaget kan have den modsatrettede effekt af det, som var intentionen.
I forhold til spørgsmålet om medarbejderoptioner, som er beslutningsforslagets punkt 2, er medarbejderaktier eller aktieoptioner ofte anvendt i private børsnoterede selskaber som et middel til at knytte medarbejderne tættere til selskabet.
Under den rette udformning og det rette omfang kan det være et brugbart instrument i de statslige selskaber til at sikre, at de ønskede resultater forankres i organisationen.
Ved indførelse af sådanne medarbejderprogrammer skal udformningen følge principperne i statens ejerskabspolitik.
Det betyder f.eks., at et medarbejderaktieprogram ikke bør være for omfangsrigt, og det bør ligge i rimeligt omfang i forhold til de opgaver, der varetages.
Brugen og udformningen af medarbejderaktieprogrammet vil desuden altid bero på en konkret vurdering af det enkelte selskabs konkrete situation.
Det kunne f.eks. være projektledere, der har ansvaret for opførelse af havvindmølleparker, der har et samlet anlægsbudget, der er større end Femernforbindelsen.
Et fast loft over medarbejderaktier til sådanne medarbejdere vil kunne gøre det vanskeligt at tilbyde en konkurrencedygtig løn med henblik på at kunne fastholde disse medarbejdere.
Jeg mener derfor af samme grund, at det ikke vil være hensigtsmæssigt at indføre et loft over medarbejderaktieoptioner og kan derfor heller ikke bakke op om den del af forslaget.