Sjúrður Skaale (JF), 2019-10-03:
Tak for det, formand.
Man må jeg sige, at det er et smukt syn, vi har herfra, når vi kigger ud over Danmarks nyvalgte demokratiske forsamling.
Det er jo ikke bare den fysiske manifestation af folkets vilje ved sidste valg, det er også kulminationen på en lang, sej historisk kamp, der endte godt, der endte med folkestyre i landet.
At stå her og se resultatet er faktisk, hvis man tænker på det, så bedårende et syn, at hvis jeg lukker mine øjne, er det, som om jeg foran mig her har en smuk indsø, der er omkranset af grønne træer – det er en smuk solbeskinnet sensommerdag, himlen er blå, og fuglene synger.
Når jeg så hører debatten, den frie demokratiske debat, er det, som om jeg ser solens stråler, der finder vej skråt ned mellem træernes blade og grene og ligesom fremtryller et magisk lysspil i vandets overflade.
Det er jo bedårende, hr. formand.
Men så er det, som om jeg står her ved bredden af dette syn med sådan en stor, styg sten i hånden, som jeg nu vil kaste ud over vandet og om ikke ødelægge det, så i hvert fald forstyrre det for en stund.
For nu ville tilfældet, at den bog, jeg havde liggende på mit natbord under valgkampen, var Joseph Hellers »Catch 22«, altså historien om de amerikanske piloter under anden verdenskrig, der kun måtte tage ud på de vigtige, men livsfarlige bombetogter, hvis de var helt tilregnelige, ved deres fulde fem, og ikke måtte sætte sig i cockpittet, hvis de var ramt af krigens galskab.
Men problemet var bare, at de, der var normale, jo gjorde alt, hvad de kunne, for at lade, som om de var gale, for at slippe for at sætte livet på spil, mens de, der var gale, selv mente, de var helt normale, og de så slet ikke faren i det, de foretog sig.
De tog glade og stolte af sted.
Det var catch 22.
Systemets logik gjorde, at det var de forkerte, der satte sig ind i cockpittet.
Så var det, jeg – da jeg en sen aften under valgkampen efter en lang kampagnedag lå og læste denne bog – tænkte: Demokratiet kræver jo også sine piloter.
Og i demokratiet vil vi heller ikke have de gale i førersædet; vi vil ikke have despoterne, tyrannerne, egocentrikerne, der regerer på baggrund af egne indfald og egne personlige ambitioner, egen forfængelighed.
Nej, demokratiet vil have folk i cockpittet, der tilsidesætter sig selv og gør sig selv til et redskab for folkets røst, for folkets værdier.
Problemet er bare – og her er det, hr. formand, at jeg kommer til den sten, jeg vil kaste ud over det smukke syn, vi har foran os her i dag – at det ikke er de uselviske typer, der byder sig til i kampen om at komme ind i demokratiets cockpit.
Den kamp kræver jo, at man skubber andre til side og maser sig frem foran mediernes linser og mikrofoner for at få sit eget ansigt ud til folket, sin egen stemme ud til folket, sit eget billede, sine egne meninger – at man ligesom får sig selv presset ind i folks bevidsthed.
Det kræver også, at man hænger kæmpestore billeder af sig selv op i hver anden lygtepæl, og hvis man gør det, ja, så er man endda meget egocentrisk.
Så var det jeg den sene aften i sengen tænkte, at dette er demokratiets catch 22.
De uselviske byder sig ikke til; de, der ender med at være demokratiets piloter, er os med de store billeder af os selv i lygtepælene – os større og mindre egocentriskere.
Det er selvfølgelig ikke nogen ny observation.
Men heldigvis er det jo sådan hos os, at billedet foran os af den smukke indsø forbliver smukt, for vi kan jo afsættes efter 4 år.
Og de 4 år kan vi så bruge på at overbevise vælgerne om, at det skal vi så ikke alligevel.
For vi er nemlig de rigtige til jobbet; vi er de uselviske typer; det er os, der bryder Tolkiens tese.
Vi er ikke egocentrikerne; vi er demokratiets sande stemme.