Lars Løkke Rasmussen (UFG), 2021-10-07:
Tak for det, og tak til statsministeren for åbningstalen i forgårs, som jeg på lange stræk var enig i, og til alle kollegerne her i salen for en lang debat, som jeg med interesse har lyttet til fra bagerste række.
Den her åbningsdebat er jo den første, og jeg regner også med, det er den sidste, i de 27 år, jeg har været her, hvor jeg deltager som partiløs, hvilket rummer den udfordring, at man skal fatte sig i klædelig korthed.
Det falder mig svært, så jeg har blot nogle ganske få betragtninger.
Statsministeren stillede tirsdag et retorisk spørgsmål: Vi må spørge os selv, hvordan vi har kunnet være enige om erkendelsen af store problemer i årtier uden at få dem løst.
Det synes jeg er et godt spørgsmål at stille.
Jeg er enig, men jeg lyttede lidt forgæves efter svaret, altså ud over det der med pengene.
Statsministeren sagde: »Siden regeringen tiltrådte, er der i aftale efter aftale blevet tilført flere midler til både børn, ældre, uddannelse og sundhedsområdet.«
Ja da, selvfølgelig er der det, havde jeg nær sagt, for det er der jo sådan set blevet hvert evigt eneste år i de 27 år, jeg har været her, bortset måske fra 2 år, sidst vi havde en socialdemokratisk regering, i 2011 og 2013, hvor der var en negativ realvækst.
Men hvis man fraregner de 2 år, sidst vi havde en socialdemokratisk regering, så har der år for år været realvækst i det offentlige forbrug, og gennemsnitligt har det været på den gode side af det såkaldte demografiske træk, som nu åbenbart skal være den nye ideologiske kampplads i dansk politik – det er i hvert fald det indtryk, jeg har fået, når jeg har lyttet til dagens debat – for vi har, som statsministeren sagde det, brug for dybere forandringer.
Oven på det udsagn om, at vi har brug for dybere forandringer, er der så et forslag om en, det bliver kaldt noget andet, men i realiteten er det jo en udgiftslov.
Det er en udgiftslov, der skal sikre, at de årlige finanslove tager højde for, at de offentlige udgifter stiger i takt med den demografiske udvikling.
Og hvorfor så egentlig det?
kunne man spørge.
Holder regeringen kun sine valgløfter, hvis den er lovgivningsmæssigt forpligtet til det?
Føler partierne, der bakker op om regeringen, kun tryghed ved, at forståelsespapiret bliver indfriet, hvis man vedtager en lov om det?
Det kan man da godt undre sig over; det gør jeg i hvert fald.
Men det er en stille undren, det er en helt stille undren.
Den bliver meget mere højlydt, når man oplever, hvordan det så pakkes ind i sådan et Orwellsk nysprog, og man kalder det en velfærdslov: Det er en velfærdslov.
En, to, fire har man konflikten: Der er nogle, der vil have velfærd, og der er nogle andre, der ikke vil have velfærd, må man forstå.
Man bliver så træt, altså jeg bliver i hvert fald så træt, og jeg tror ikke, jeg er den eneste.
Jeg tror ikke, der er ret mange, der for alvor tror på, at den ene side af Folketingssalen har patent på at ønske en god start i livet for vores mindste, et godt uddannelsestilbud til vores børn, en verdensklassessundhedsbehandling til vores syge og en respektfuld og omsorgsfuld behandling af vores ældre.
Jeg tror ikke, der er mange, der tror på den.
Og der er vel, hånden på hjertet, ikke en eneste i denne sal, der seriøst tror på, at velfærd alene sikres med flere offentlige udgifter, og alligevel bliver det her tema det tema, som, når jeg har lyttet til debatten nede fra min plads, i dagens debat har haft sådan mest nerve.
Det siger måske heller ikke så meget, men det lidt nerve, der har været, har knyttet sig til det her, og så kender man det hele igen: velfærd kontra skattelettelser, rød blok kontra blå blok.