Morten Messerschmidt (DF), 2024-05-07:
Tak, formand.
»Sådan er politik jo«.
Det er jo en meget smuk udgangsreplik på en debat, der vitterlig har handlet om politik mere end det, der måske egentlig burde være sagens indhold.
Altså, i samme boldgade som med drøftelsen lige her kan man sige, at man jo også kan stemme på Venstre, og så er det fru Stine Bosse, der ender med at få den osv.
Man kan stemme på Socialdemokratiet og ende med, at der alligevel ikke sker noget med asylcentrene.
Politik er en underlig størrelse.
Jeg tror egentlig ikke, jeg vil bruge så meget min tid her på at tale for, hvorfor man skal lave et asylcenter i Afrika, for jeg tror egentlig, jeg har brugt en anselig del af mit liv på at argumentere for, hvorfor den muslimske indvandring til både Danmark og Europa er en katastrofe, og hvorfor vi derfor skal bruge ethvert redskab til at vende det om.
Jeg er egentlig mere interesseret i, hvad det er, vi blevet klogere på i dag, for jeg tror, jeg lod mig lidt besnakke af ministeren og hr. Frederik Vad i starten af debatten.
Umiddelbart virker det jo intuitivt rigtigt, at en fælleseuropæisk løsning er bedre end en national løsning, fordi vi som land har en interesse i, at også vores nabolande afværger den lurende katastrofe, som migrationsbølgen mod Europa udgør.
Så langt, så godt.
Men spørgsmålet er jo, hvordan den europæiske løsning så kommer til at virke.
Danmark er jo ikke en del af EU, når det kommer til udlændingepolitik – eller det vil sige, det er vi jo, fordi EU-Domstolen undergraver forbeholdet, men principielt står vi udenfor.
Det kan vi jo glæde os over, sådan at vi får lov til at bestemme selv, bl.a. i forhold til hvem det så er, der skal have flygtningestatus i Danmark.
Genèvekonventionen giver jo noget rum for, hvordan man fortolker det, og nogle lande har valgt at sige, at der ikke skal ret meget til: Bare en frygt for, hvad der måtte ske i ens hjemland, er nok, til at man kan få asyl.
Vi har en restriktiv tilgang.
Men hvis man lige pludselig siger, at nu skal Danmark så lave et fælles asylsystem med nogle af de lande, som er i EU og ikke har deres frihed, fordi de ikke har noget forbehold, hvordan vil det så påvirke vores udlændingepolitik?
Hvis man forestiller sig bare som et tænkt eksempel, at 10 lande eller 15 lande går sammen – det kunne være Italien, det kunne være Spanien, det kunne være Grækenland; nogle af dem, der er meget, meget hårdt pressede – skal der så være sådan en eller anden i gåseøjne solidarisk fordelingsnøgle mellem de lande, der så er med?
For hvordan skal man egentlig finde ud af, hvem der så er den asylansøger, der er hjemmehørende i Danmark, og den, der er hjemmehørende i Italien?
Når folk kommer til f.eks. Lampedusa, bliver de jo sendt til Rwanda og får deres sag behandlet efter italiensk ret.
Er det så sådan, at de bliver sendt tilbage til Italien?
Udlændingeministeren ryster på hovedet og siger, at de skal blive i Rwanda.
Nå, de skal blive i Rwanda, men det er jo nyt.
De skal blive i Rwanda og behandles efter national ret?
Nå, ministeren og jeg kan jo ikke debattere det fra talerstolen.
Jeg må bare sige, at det er fuldstændig afgørende for os og afgørende i forhold til det, jeg sagde i min indledning til hr. Frederik Vad og udlændingeministeren, at en fælleseuropæisk løsning selvfølgelig ikke underminerer den selvstændighed, der er i dansk udlændingepolitik, sådan at de, der så i Rwanda søger om asyl via Danmark, fortsat bliver behandlet efter dansk udlændingeret, der jo er strammere end EU-retten.
Det er helt afgørende.
Jeg forstår stadig ikke, hvorfor det at arbejde for et fælles center skulle blive vanskeligere af, at Danmark gør noget alene.
Det gør vi jo på mange andre områder, både områder, hvor vi i Dansk Folkeparti er med, og områder, hvor vi ikke er med.
På området for f.eks. CO 2 -landbrugsskatten forstår jeg at argumentet er, at hvis vi viser vejen og går forrest, kan det være, at flere lande vil gå med, og så ender det med, at mange gør det så at sige rigtige, hvis det er det rigtige.
På ligestillingsområdet har vi også været gode til at gå forrest, men det har jo ikke forhindret os i internationalt så også at arbejde for, at andre lande kan føre en god politik.
Og det står fuldstændig uklart for mig – når oven i købet hr. Mohammad Rona fremhæver Italien, der har lavet en bilateral aftale med Tunesien og i øvrigt også lavet en aftale med Albanien, og Storbritannien, der har lavet en bilateral aftale med Rwanda – hvorfor det skulle være dårligt for Danmark at gøre det samme.