Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2020-06-18:
At der findes misinformation i verden, er der ikke noget nyt i.
Lige siden den første politiske brochure blev trykt, tror jeg vi har advaret hinanden om spredningen af falsk information, og med radio- og tv-signalets opfindelse fik propagandaen et helt nyt værktøj til udbredelse.
Alligevel kan den historisk velkendte spredning af misinformation – eller desinformation, som det hedder, når spredningen er overlagt – på ingen måde sammenlignes med i dag.
Årsagen er, at 81 pct. af alle danskere i dag ejer deres eget forlag, som de kan bruge til at publicere lige nøjagtig det indhold, de ønsker.
Jeg taler selvfølgelig om antallet af mennesker, som er aktive på sociale medier, og som derigennem har en platform til at sprede det indhold, som de måtte ønske.
Jeg har sådan set det grundlæggende udgangspunkt, at det i det store og hele er en rigtig god ting, at vi har fået de sociale medier.
Vi er mere forbundne, det er nemmere at kommunikere, og afstanden mellem folk og folkevalgte har aldrig været kortere, end den er i dag.
Jeg er nok ikke det eneste medlem, der oplever meget direkte kommunikation fra borgere i min facebookindbakke, og jeg synes, at den faktisk oftest er rigtig positiv.
Sociale medier har været en gave til den offentlige debat – det sagde medlem af Ytringsfrihedskommissionen Jacob Mchangama, da Altinget bad ham om at kommentere på kommissionens afrapportering, og det er der jo meget om.
Den nye forbundethed giver dog også alle de nyslåede publicister mulighed for at sprede desinformation i en grad, som vi mennesker aldrig har været vidner til før.
Vi har under covid-19-epidemien set, hvordan kvaksalvere også her i Danmark har udnyttet det til at sprede videomateriale, hvor de fortæller løgne om årsagerne til og kuren imod covid-19.
Vi har set manipulerede politiske budskaber; vi har set hadtale mod fremmede racer og kulturer, og at der bliver løjet om dem; i Ytringsfrihedskommissionens betænkning taler man om veldokumenterede forsøg på at påvirke valgene i en lang række lande; og begrebet fake news er blevet en fast vending i verdenssproget.
Så problemer er der sådan set også af nogle af.
Jeg har ellers meget stor tiltro til danskernes kritiske sans, og jeg mener også, at vi faktisk så den under covid-19-epidemien, hvor det trods alt var de færreste, som faldt for forsøgene på at desinformere.
Helt så nemt gik det ikke i Iran, hvor rigtig mange mennesker faktisk begyndte at drikke træsprit, fordi der florerede desinformation om, at det kunne kurere corona.
Vi skal ikke stikke os selv blår i øjnene og bilde os ind, at vi ikke er sårbare.
Forsvarets Efterretningstjeneste vurderer f.eks., at vi ikke er beskyttet mod forsøg på at påvirke danske valg.
Konsekvenserne af spredningen af desinformation er næsten uoverskuelige, og en tragisk følgevirkning af det er faktisk, at vi bliver mindre tilbøjelige til at stole på selv meget troværdige kilder, enten fordi vi køber de budskaber, der spredes af desinformanter, eller også fordi vi mister tilliden til alle kilder til information, fordi vi selv har oplevet des- eller misinformation.
Der er jo ikke noget at sige til, at amerikanernes tillid til egne medier har ramt et nyt lavpunkt i en tid, hvor f.eks. også deres præsident beskylder dem for at sprede fake news.
Jeg synes, at vi i Danmark har et meget mere mådeholdent folkestyre, men det beskytter ikke nødvendigvis mod spredning af desinformation.
I 2018 sendte flere automatiserede profiler, såkaldte bots, f.eks. desinformation ud om FN's migrantpagt, Marrakeshaftalen.
De falske profiler forsøgte målrettet at give et indtryk af, at pagten gav migranter samme retsstilling som flygtninge, og at aftalen indebar dansk suverænitetsafgivelse.
Et internationalt samarbejde om at hjælpe folk blev sådan set dæmoniseret på den her måde som led i en kampagne, som havde til formål at manipulere befolkningen.
Det viser med al tydelighed, hvor sårbare vi er, og f.eks. så vi i december 2018, at der spredte sig en falsk historie om 20.000 bevæbnede migranter ved EU's grænse, som viste sig ikke at have noget på sig, men alligevel endte historien i Jyllands-Posten, og dermed fik den et skær af troværdighed over sig.
Det viser, at der er udfordringer på det her område, og at selv et pålideligt medie med kritiske journalister ikke nødvendigvis er immun over for spredningen af desinformation.
Spørgsmålet er så selvfølgelig, hvad vi stiller op med det.
Skal vi ligesom Frankrig lave en skærpet lovgivning, som giver myndigheder målrettede værktøjer til at fjerne og censurere indhold ekstremt hurtigt, med alle de udfordringer, det giver for ytringsfriheden?
Eller skal vi gøre som i Tyskland, hvor indhold skal fjernes?
Det spørgsmål synes jeg er komplekst, det er svært at svare på, og derfor er jeg meget tilfreds med, at justitsministeren har nedsat et udvalg, som kigger på, hvad vi så kan gøre.
Jeg har i hvert fald ikke et endegyldigt svar her i dag.