Stine Brix (EL), 2017-05-29:
Tak for det, og tak til Socialdemokratiet for at rejse den her forespørgselsdebat omkring de danske ofre for thalidomidskandalen.
Jeg kan se, at der lige er kommet en gruppe nye tilhørere ind til salen, så det er ikke for at gentage alt det, som mine kollegaer allerede har sagt, men for at alle nu er med på, hvad vi diskuterer, vil jeg alligevel kort ridse op, hvad thalidomidskandalen handlede om.
Tilbage i slutningen af 1950'erne og starten af 1960'erne var et lægemiddel ved navn thalidomid relativt udbredt til at stille kvalme, men det viste sig, at hvis man brugte det lægemiddel, mens man var gravid, ja, så var ens ufødte barn, ens foster, i risiko for at få svære fosterskader.
Det fandt man ud af, men desværre blev den viden ikke viderebragt til den brede befolkning.
Man valgte i starten at nøjes med at oplyse fagpersonalet om det, og derfor fortsatte nogle borgere med at bruge det her lægemiddel, selv om man altså vidste, det kunne give svære fosterskader.
Internationalt set
er der omkring 10.000 børn, som blev født med fosterskader, og i Danmark har vi også en lille gruppe, som fik skader som følge af thalidomid.
Debatten i dag handler om, hvorvidt den danske stat skal påtage sig det ansvar, som staten havde, og anerkende det.
Den handler også om, hvorvidt vi så skal udbetale en erstatning til de ofre for thalidomid.
Den er vigtig både helt konkret for de ofre, som fik skader, men også for de forældre, som jo på den her måde selv var medvirkende til, at deres børn fik skader.
Man kan næsten ikke forestille sig noget værre for forældre end selv på den måde at have en andel i det, også selv om de ikke vidste det.
Men den er også vigtig helt principielt i forhold til statens ansvar, både for at sikre, at de lægemidler, som er på markedet, er sikre, men også, og det synes jeg faktisk er det allervæsentligste her, for at viderebringe den konkrete viden, man har, om skader, fordi vi ved jo, at man faktisk sad med en viden om, at dette lægemiddel kunne give skader, som man ikke viderebragte til den brede befolkning.
Det er også derfor, vi fra Enhedslistens side bakker op om det forslag til vedtagelse, som Socialdemokraternes ordfører læste op lidt tidligere i debatten.
Det forslag anerkender, at staten havde et medansvar for den thalidomidskandale, vi så omkring 1960, og vedtagelsen understreger også, at de borgere, som fik skader, bør have en økonomisk kompensation.
Vi har hørt her i debatten, at det kan være svært at vise, at Sundhedsstyrelsen eller staten dengang var ansvarspådragende.
Det kan jo være rigtigt, hvis der ikke ligger et konkret papir, der dokumenterer det, men det er jo op til os her i Folketinget så at konkludere.
Og længere er den sådan set ikke.
Vi kan træffe en beslutning på baggrund af den viden, vi har.
Vi ved, at man vidste til, at der kunne være en sammenhæng imellem thalidomid og fosterskader.
Vi ved, at man skrev i Ugeskrift for Læger, at man opfordrede til ikke at viderebringe den information til den brede befolkning.
For mig at se er det sådan set et fint grundlag til at kunne anerkende, at staten begik en klar fejl dengang.
Der står ikke i vores forslag til vedtagelse, at det er den nuværende ministers ansvar eller den nuværende regerings ansvar.
Det er klart, at det selvfølgelig ikke er det.
Det er et spørgsmål om, at staten tager et ansvar.
Jeg synes, det er ærgerligt, at der ikke er et samlet Folketing, der kan samles i den her sag, men jeg synes i hvert fald, at det er glædeligt, at vi er et stort mindretal, og jeg håber, at vi kan arbejde videre med det.
Det kunne jo være, at der en dag ville være et flertal for det,
hvis regeringsmagten skifter, eller hvis Folketinget bliver sammensat på en anden måde, eller hvis andre partier kommer på bedre tanker.
Under alle omstændigheder vil jeg endnu en gang gerne sige tak til Socialdemokraternes ordfører for at bringe den her debat i Folketingssalen.