Lars Løkke Rasmussen (M), 2022-10-06:
Tusind tak for det.
Tak til statsministeren for åbningsredegørelsen, som hun kom med i går, nej i forgårs – det hele går lidt stærkt i øjeblikket, men åbenbart ikke så stærkt.
Men jeg vil nu starte lidt længere tilbage, for i søndags var det 50 år siden, at den danske befolkning stemte os ind i EF, og det er der jo ganske få herinde, der er gamle nok til at kunne tage et ansvar for eller æren for.
Jeg var selv kun 7 år gammel, så jeg husker det kun meget svagt.
Det er jo det Danmark, jeg er vokset op i, og det Danmark, jeg nu er blevet midaldrende i: fremgang, fremgang.
Så har der selvfølgelig været nogle bump og nogle tilbageslag undervejs: oliekrisen i 1970'erne, kartoffelkuren i 1980'erne, finanskrisen i 00'erne.
Men mestendels har der været fremgang med bedre uddannelse, mere forskning, virksomhedernes investeringslyst, innovationskraft, privat foretagsomhed og et veludbygget offentligt velfærdssamfund, som har gjort Danmark til et stadig bedre land at blive født i, vokse op i og blive gammel i.
Og skiftende regeringers reformbeslutninger – ingen nævnt, ingen glemt, og ikke altid lige populære i samtiden – har gjort os til et land med en robust offentlig økonomi, så der senest var noget at stå imod med, da coronakrisen ramte os.
Det er ikke et perfekt land, men det er nok det bedste, der findes, og vi har et fælles ejerskab til det, hvad enten vi er lønmodtagere eller selvstændige, hvad enten vi er offentligt ansatte eller privatansatte.
Det er sådan set summen af millioner af menneskers virke, og alle har bidraget, og der er ingen – ikke noget parti, ikke nogen bevægelse – der kan tillade sig at tage patent på det.
Nu er vi så her: krig i Europa, energikrise, handelskrige, deglobalisering, inflation.
Den vind, vi snart i en årrække har haft i ryggen, får vi nu direkte ind i fjæset – stiv kuling direkte ind i ansigtet – og spørgsmålet er selvfølgelig, om det bare bliver endnu et bump på vejen fremad, eller om det sætter sig i et stort tilbageslag.
Svaret på det spørgsmål afhænger jo helt og udelukkende af vores evne til at håndtere den her udfordring klogt og ansvarligt.
Det tror jeg vi alle sammen skal skrive os bag øret, når vi nu også er i valgkamp.
Vi skal være lidt tilbageholdende med at rulle gaveboderne frem og slynge om os med store løfter.
Jeg forudser, at det bliver hårdt, men også, at vi kommer videre, for det gør vi jo altid.
Men straks efter det står vi med nogle andre udfordringer, som ikke er udefrakommende, som ikke er konjunkturbestemte, men som mere grundlæggende er vores egne udfordringer.
Vores velfærdsmodel er udfordret.
Vi mangler hænder.
Vi mangler hoveder.
Vi mangler penge.
Så langt øjet rækker, er råderummet, tilvejebragt ved fortidige, historiske reformbeslutninger, brugt til helt nødvendige forsvarsudgifter i lyset af Putins angrebskrig og på demografi.
For vi er selvfølgelig nødt til at indrette os, så vi kan følge med, når der bliver flere ældre, og når der bliver flere børn.
Men det er jo sådan set bare at følge med.
Men vi vil jo mere end det.
Vi har større ambitioner – det er jeg helt sikker på at vi alle sammen har.
Der er ingen her, tror jeg, der ønsker et sundhedsvæsen med lange ventelister og aflyste operationer.
Der er ingen her, der ønsker et skolevæsen, hvor for mange børn og unge ikke får robusthed og faglighed til bagefter at kunne finde fodfæste på arbejdsmarkedet.
Og der er ingen her, tror jeg, der vil hævde, at vores ældreomsorg i alle sammenhænge lever op til den standard, vi selv ville ønske, hvis det var os, der sad derinde og åbnede døren for hjemmehjælpen, der bankede på.
Og ingen her vil forsvare, at vi behandler psykiske sygdomme mere lemfældigt end somatiske sygdomme – det tror jeg ikke.
Og der er ingen her, der vil kunne se deres børn eller børnebørn i øjnene, hvis ikke vi når vores klimamål, og hvis vi ikke magter at gøre Danmark fri af fossile brændsler.
Jeg tror det ikke.
Det er jo fælles udfordringer.