Carolina Magdalene Maier (ALT), 2017-02-21:
Tak for det.
Jeg skal også starte med at sige, at Alternativet ikke kan støtte det her beslutningsforslag.
For nogle år tilbage, syv år tilbage måske, arbejdede jeg i en forholdsvis kort periode i Tryg.
Det var, dengang Stine Bosse var the grand lady i Tryg, og på det tidspunkt lavede man en omorganisering, både organisatorisk, men også fysisk.
Hele Trygs hovedkvarter blev ændret indvendigt, og en af de ting, der blev lavet, var, at der blev indrettet et stillerum nede i den ene ende.
Og det her stillerum, der blev kaldt et stillerum, var et sted, man kunne gå ned at bede, hvis man var troende og havde brug for at gå ned og bede.
Der var bedetæpper dernede, man kunne gå ned og dyrke yoga, hvis det var det, man havde brug for, der var yogamåtter dernede, og der var sækkestole, så man kunne gå ned og tage sig en lur, hvis man havde brug for at slappe lidt af i arbejdstiden.
Det var en af de største successer ved hele den omorganisering, der foregik derude, nemlig indførelsen af det her stillerum, som man kunne bruge til, helt hvad man havde lyst til, alt efter, hvad det var, man havde behov for.
Det er erhvervslivet, og det var Tryg, der i sin tid indførte det.
Når man så går ud i Vandrehallen og går fordi grundloven, står ordene lovsind, retsind, frisind og storsind på vores væg derude.
De fire sind er noget af det, som vores grundlov er bygget på, og det er noget af det, man viser, når man f.eks. i Tryg indretter et stillerum, som medarbejderne kan bruge,
Skal vi i vores nationale forsamling og forvaltere af den stat, som vi har ansvaret for, tage ved lære af erhvervslivet, skal vi da tage ved lære af Tryg, når de f.eks. gør sådan noget, som de gjorde i sin tid.
For det er da storsind, og det er da frisind, at man tror på, at ens medarbejdere eller en studerende på ungdomsuddannelserne kan finde ud af at praktisere det, de har behov for i overensstemmelse med den livsstil, som de har valgt at leve.
Så stillede hr. Mattias Tesfaye selv spørgsmålet heroppefra.
Nu citerer jeg fra ham: Jeg ved godt, der er nogle, der spørger, hvad problemet er.
Det har jeg bare lyst til at spørge om igen: Hvad er problemet?
Ja, der har været lokale problemer, og det vil der altid være, det vil der også være i morgen, og det vil der være om fjorten dage, og det vil der være om to måneder.
Der vil givetvis være lokale problemer på nogle enkelte uddannelsesinstitutioner, hvor man på en eller anden måde ikke kan finde ud af at forvalte bederum ordentligt, eller hvor der f.eks. bliver udført grader af social kontrol.
Når der er sådan et problem, må man bare have tillid til, at den enkelte uddannelsesinstitution tackler de problemer i overensstemmelse med den ledelsesret, de har på uddannelsesinstitutionerne.
Hvor længe skal vi blive ved med at tale om det her, som et eller andet sted – selv i en erkendelse af, at der er problemer rundtomkring – i det principielle, store spørgsmål er et ikkeproblem?
Nu kører pressen derudad i dag, og det her beslutningsforslag, som vi skal diskutere i dag, har hele morgenen været på fjernsynsfladen, selv om det i sidste ende er et ikkeproblem.
Der er så mange andre problemer, vi kunne stå heroppe og diskutere, men så skal vi diskutere noget, som man kan forvalte meget nemt ude på de konkrete institutioner, hvis der skulle være lokale problemer.
Jeg har lyst til at citere Jesper Langagergaard, som er direktør i Danske Universiteter, for han siger i Jyllands-Posten i dag – og jeg citerer: Jeg kender ikke tilfælde, hvor bederum har skabt problemer eller social kontrol på universiteterne.
Tværtimod er de et signal om rummelighed og højt til loftet.
Citat slut.
Hvorfor lytter vi ikke til det i den her debat?
Når vi begynder at sige, at bederum medfører social kontrol eller radikalisering, er det jo forkert, for det er jo ikke eksistensen af religion, der medfører radikalisering eller social kontrol, det er eksklusionen af muslimer eller andre minoriteter, hvis vi gør det, som medfører, at man føler sig ekskluderet af samfundet og derfor reagerer imod samfundet og imod samfundets institutioner.
Det er, når vi ekskluderer særlige mennesker og grupper, at vi oplever en modkultur.
Lad os dog give plads for mangfoldighed til, at vi kan rumme alle de forskellige mennesker, som der er i vores samfund.
Så lad os give friheden til institutionerne til at løse de eventuelle problemer, der måtte være, og lad mig slutte med et citat fra biblen: Ordet skaber, hvad det nævner.