Karin Liltorp (ALT), 2026-02-03:
Ja, jeg kan jo kun tilslutte mig meget af det, der allerede er blevet sagt heroppe fra: Stress er et kæmpestort problem, og det kan vi ikke blive uenige om på nogen måde.
Vi kan heller ikke blive uenige om, at der i den grad skal gøres noget ved problemet.
Det er jo intet mindre end absurd: Vi har fået skabt et samfund, hvor stress er blevet til en folkesygdom.
Stress opstår sjældent af en enkelt årsag og kan selvfølgelig ikke udelukkende reduceres til et spørgsmål om arbejdspladsen.
I forslaget henvises der til arbejdsrelateret stress, men så simpelt kan problemet sjældent afgrænses, for det hænger sammen med det liv, vi lever.
Hvor mange mennesker i dag lever ikke med kravene fra arbejde, familieliv, økonomi, tempo, forventninger og konstant tilgængelighed?
Det hele flyder sammen.
For de fleste er stress resultatet af en kombination af de faktorer, som gradvist bygger sig op over tid.
Derfor mener vi i Alternativet, at vi i langt højere grad skal arbejde forebyggende.
Det kræver, at vi giver alle, inklusive arbejdsgiveren, flere muligheder for at handle, før stress udvikler sig til sygdom.
Og det her ansvar skal ikke pålægges arbejdsgiveren alene, da det er et fælles ansvar for samfundet at skabe de nødvendige rammer.
Så i Alternativet mener vi ikke, at dette forslag er den rigtige løsning, og det skyldes bestemt ikke en manglende vilje til at handle, men en grundlæggende, stor skepsis over for lovgivning, der forsøger at regulere meget komplekse problemstillinger med en ensartet model.
Det risikerer i høj grad at blive en lappeløsning, der rammer forkert.
Man risikerer endda at skabe et pres, som måske især de små arbejdsgivere ikke har mulighed for at honorere.
Det kan føre til utilsigtede effekter, hvor arbejdsgiveren i højere grad vælger at afskedige medarbejdere tidligt i et sygdomsforløb eller bliver mere tilbageholdende med at fastholde eller ansætte personer, der har haft stressrelateret fravær.
Det vil være en udvikling, som hverken gavner de stressramte eller arbejdsmarkedet som helhed.
Samtidig mener vi, at forslaget i alt for høj grad placerer ansvaret ensidigt hos arbejdsgiverne, selv om det jo i virkeligheden er det offentlige, der opnår den økonomiske gevinst – det bryder jeg mig ikke om at sige om mennesker – når man kommer godt tilbage i job.
Vi ser store potentialer i løsninger, der kombinerer klare forventninger med fleksibilitet og økonomisk medansvar.
Det kan være, de skal udvides, så ansvaret for det økonomiske ligger helt klart, hvis lægen vurderer, at man kun kan komme tilbage på deltid.
Således har det ikke noget med diagnoser at gøre; det handler om, om man er syg eller ikke syg.
Vi har allerede nogle regler på området, men jeg tror ikke, de i tilstrækkelig høj grad tager højde for, at man med stress kan være syg i en ekstra lang periode.
Man kunne også se på, om der skulle være en styrket kommunal rolle i koordineringen af opstartsforløb, så arbejdsgiverne ikke står alene med opgaven.
Alternativet ønsker at være med til at finde løsninger, der reelt forbedrer vilkårene for mennesker ramt af stress, og som samtidig kan fungere i praksis på tværs af arbejdsmarkedet.
Vi er desværre ikke sikre på, at det her forslag rammer den balance, selv om vi selvfølgelig ser forslaget som sympatisk.
Vi ser det desværre igen mest som en lappeløsning, men vi er i den grad klar til at arbejde videre for at sikre, at der bliver taget hånd om dette alvorlige problem og helst på en måde, der bygger på nuancer, ansvarlighed og samarbejde.
Jeg kan jo høre fra flere ordførere, at de er klar til at kaste sig ind i kampen, for det er helt sikkert, at problemet ikke er løst endnu.
Tak for ordet.