Mette Thiesen (DF), 2023-05-26:
Nu står vi her igen.
Det er fredag efter frokost, solen skinner udenfor, men mørket har sænket sig herinde i salen, for vi drøfter anbringelser, fejl og kommunale lovbrud.
Fortællingerne om kommunale lovbrud og familier, der mister deres børn på uretmæssigt grundlag, er desværre ikke en saga blot; tværtimod vælter de frem.
På Langeland har vi før hørt beskrevet, hvordan disciplinen fiktive diagnoser, dårlig sagsbehandling og deciderede lovbrud – helt kort fortalt løgn og bedrag – også har været fremherskende, desværre.
Og jeg har også tidligere nævnt eksempelvis Sandy, der mistede sine tvillingedrenge på et uretmæssigt grundlag; hun har heldigvis fået dem tilbage.
Der er masser af de her sager.
Helt konkret har jeg efterhånden en meget stor bunke af artikler om anbringelsesområdet, om fejlanbringelser, om lovbrud og om et system, som er ufuldstændigt – et system, hvor man kan bryde loven, uden at det får konsekvenser.
Altså, anbringelsesområdet virker jo til at være så betændt, at jo mere vi graver, jo mere råddenskab vælter der frem.
Man burde for længst have kulegravet anbringelsesområdet ordentligt og rigtigt og have fundet ud af, om Ankestyrelsen overhovedet er uvildig – jeg har mine tvivl – og fundet ud af, om børn og unge-udvalget overhovedet er den rigtige instans.
Man skulle også have fået indskrevet, at kommunerne selvfølgelig skal kunne straffes for deres fejl og lovbrud, og det er jo sådan set derfor, vi står her i dag.
Der er ikke noget værre end at miste sine børn.
Jeg plejer at sige, at jeg hellere ville have amputeret begge mine ben uden bedøvelse end at miste mine børn – det står jeg ved.
I den perfekte verden skulle ingen børn selvfølgelig anbringes.
Sådan er det jo desværre ikke, det ved vi godt alle sammen.
Nogle skal desværre anbringes, nogle også med tvang, men man må simpelt hen aldrig nogen sinde bruge anbringelse eller bortadoption som en spareøvelse.
Der må ikke ske fejl, når staten fratager forældre deres børn.
Ja, vi har sågar set eksempler på kommuner, der har ønsket flere tvangsbortadoptioner som en spareøvelse.
Det er jo fuldstændig mareridtsagtige scenarier, vi er vidner til her.
Først og fremmest mener jeg stadig væk, at man burde få undersøgt, om kommunerne overhovedet magter opgaven.
Er børn og unge-udvalget den rigtige konstruktion?
Bliver sagerne behandlet ordentligt?
Har man ordentlig tid til det?
Og derudover, kan jeg, som jeg nævnte før, have mine tvivl om, om Ankestyrelsen overhovedet er uvildig, eller om de i virkeligheden er kommunernes forlængede arm, fordi de jo ikke skal lytte til den anden side af fortællingen, altså forældrenes?
At man i Ankestyrelsen altså godkender tæt på 100 pct. alle sager, når der er fejl i så mange, tyder jo også på, at der er et eller andet galt.
Dansk Folkeparti er Danmarks familieparti.
Vi er blå bloks bløde hjerte.
Jeg har faktisk glædet mig rigtig meget til, at det her beslutningsforslag kom på, for det er helt åbenlyst for enhver, at der er en massiv retssikkerhedsmæssig brist i, at kommuner kan begå alle de lovbrud og grove fejl, de vil, uden at det får nogen som helst form for konsekvenser.
Borgerne svæver simpelt hen rundt her i et retssikkerhedsmæssigt vakuum, og sådan skal det ikke være.
Derfor må og skal vi have en ordning, der straffer kommunerne, når de begår grove fejl og lovbrud, ligesom i alle andre dele af vores retssamfund.
Sådan må det være.
I Dansk Folkeparti er vi på danskernes side – altid – også når de skal kæmpe imod et kafkask system.