Ellen Trane Nørby (V), 2019-01-10:
Vi skal nu behandle et beslutningsforslag om udarbejdelse af en alkoholbehandlingspakke som led i sundhedsreformen, som er fremsat af Enhedslisten og SF.
B 27 pålægger regeringen snarest og senest den 1. februar 2019 at udarbejde et udspil til en alkoholbehandlingspakke, som præsenteres for Folketingets partier med henblik på efterfølgende forhandling og implementering i indeværende folketingssamling.
Hvis man kigger på forslaget fra forslagsstillerne, kan man se, at det bl.a. skal sikre en bedre kvalitet og retssikkerhed for de ca. 140.000 alkoholafhængige danskere, som vi har.
Jeg er grundlæggende helt enig i intentionen.
Alkoholbehandlingen i Danmark skal være af høj kvalitet, fordi alkoholafhængighed har store konsekvenser for den enkelte og for de pårørende, der er.
Og det er vigtigt, at man i den situation får tilbudt en god og effektiv behandling.
Regeringen mener dog ikke, at en alkoholbehandlingspakke med de tre foreslåede elementer er en hensigtsmæssig måde at styrke kvaliteten i alkoholbehandlingen på, altså hvis vi kigger på de tre konkrete ting, der bliver foreslået i beslutningsforslaget.
Det første element, forslagsstillerne ønsker, er, at Sundhedsstyrelsens kursusrække, som er kendt som alkoholbehandleruddannelsen, automatisk skal føre til en autorisation af kursisterne.
Det er naturligvis vigtigt, at personalet på behandlingsstederne har de rette kompetencer i forhold til alkoholbehandling, og det var også årsagen til, at alkoholbehandleruddannelsen oprindelig blev udviklet; for der var et behov for en uddannelse i alkoholbehandling, som ikke blev løftet af andre aktører, f.eks. kommunerne selv eller en uddannelsesinstitution.
Uddannelsen skal være en overbygning på de typiske uddannelser, som alkoholbehandlere har – det kan være sygeplejerske- eller pædagoguddannelsen – og en alkoholbehandleruddannelse skal derfor tage højde for at tilpasse de kompetencer, behandlerne allerede har fra deres respektive uddannelser.
Det andet element, forslagsstillerne ønsker, er, at der indføres bindende krav til udredning og behandling.
Sundhedsstyrelsen har jo udgivet en række publikationer om kvalitet i alkoholbehandling, og senest udkom der her i november 2018 nye nationale kliniske retningslinjer for behandling af alkoholafhængighed.
Det er jo sådan set det, som den nationale kliniske retningslinje for behandling af alkoholafhængighed i høj grad lægger rammen for.
Kvaliteten og ensartetheden i alkoholbehandlingen er blevet styrket de seneste år, ved at socialtilsynet siden den 1. januar 2016 har godkendt og ført driftsorienteret tilsyn med alkoholbehandlingsstederne i den offentligt finansierede alkoholbehandling.
Socialtilsynets godkendelse og tilsyn skal bl.a. give en sikkerhed for, at den kvalitet, borgeren møder på et behandlingssted, er i orden.
Men jeg er også godt klar over, at det kan være en udfordring at skabe en ensartet høj behandlingskvalitet på tværs af 98 kommuner – til trods for retningslinjerne og anbefalingerne, som kommunerne benytter sig af.
Det er også en af årsagerne til, at regeringen allerede har igangsat et arbejde, der skal styrke kvaliteten i de kommunale sundhedsindsatser på baggrund af det udspil, som vi præsenterede i december 2017, »Sundhed, hvor du er«, som er et led i regeringens sundhedsreform.
Arbejdet er derfor allerede i gang, og på sigt kan det overvejes, om alkoholbehandling skal tages op i den sammenhæng.
Jeg vil gerne påpege, at det er mere end 10 år siden, at Sundhedsstyrelsen sidst har udgivet et nyt referenceprogram, og derfor synes vi sådan set heller ikke fra regeringens side, at det er en opgave, som styrelsen skal tage op igen.
Når det så er sagt, skal der selvfølgelig ikke være tvivl om ansvarsfordelingen mellem kommuner, regioner og de almenpraktiserende læger i behandlingen af personer med alkoholafhængighed.
Hvis kommuner, regioner og almenpraktiserende læger oplever, at der opstår tvivl om ansvarsfordelingen i bestemte situationer, vil jeg opfordre dem til at henvende sig til mig – for umiddelbart er det ikke sådan, at vi sidder med en opfattelse af, at der skulle være en lang række tvivlstilfælde.
Men der skal ikke herske tvivl om, hvem der har ansvar for hvad, for borgerne må jo ikke komme i klemme i systemet, og derfor skal konkrete tvivlsspørgsmål, hvis sådan nogle er der, selvfølgelig også håndteres.
Jamen som jeg sagde, mener jeg, begge dele er relevante.
Når vi har valgt og også politisk har drøftet, at det her lovforslag er nødvendigt nu, og at vi ikke har villet lade tiden gå, så er det jo både, fordi det er en vigtig ressource, der lige nu står tom – altså, der er mennesker, der sådan set kunne have gavn af det her tilbud, men som ikke bliver visiteret til det, og det er vi da nødt til at handle på baggrund af – og fordi der er en praktisk virkelighed derude, hvor jeg bare må konstatere, at Region Sjælland på en helt anden måde er lykkedes med at få de særlige pladser til at fungere.
Det skal man da lade sig inspirere af.
Det har jeg da en klar forventning om.
Selv om vi har fem regioner i Danmark, skal man da lade sig inspirere af de steder, hvor det går godt, og det gælder i det her tilfælde Region Sjælland.
Det handler om arbejdsmiljø, det handler om særlige pladser, det handler om opkrævning af tolkegebyr, det handler om, at man hele vejen rundt selvfølgelig ikke skal sidde og opfinde den dybe tallerken, hvis man kan lære af hinanden og man kan få gavn af gode erfaringer, som i det her tilfælde kunne hjælpe nogle borgere, som i høj grad har behov for det tilbud, der ligger på de særlige pladser, i forhold til netop at få en mere recoverybaseret tilgang til psykiatrien.
Jeg oplever ikke, at det er det, der er problemstillingen.
Jeg oplever snarere tværtimod, at kommunerne peger på, at de synes, at lovgivningen er for snæver, i forhold til at man kan risikere at stå med dobbeltudgifter.
For så vidt angår de særlige pladser, tror jeg bare, det er vigtigt at sige – og det var jo også en del af den diskussion, vi havde politisk – at vi står fast på, at det skal være rehabiliterende og ikke bare habiliterende.
For det var jo noget af det, som KL pegede på, altså at man måske godt kunne se for sig, at det ikke skulle flytte borgeren.
Men det, der jo faktisk har været vigtigt at sige, er, at der skal ske en forbedring – der skal ske en recovery.
Vi har sådan set et ønske om, at de tilbud til borgere om de særlige pladser, som nu også skal have en længere varighed end det, der oprindelig var tiltænkt, gerne skal bringe borgeren et andet sted hen, så man får et bedre grundlag for at komme videre i livet og måske netop får nogle af de redskaber, der gør, at man kan komme ud at fungere.
Og derfor mener jeg sådan set også, det er vigtigt, at man tager det udgangspunkt, at for rigtig mange borgeres vedkommende skal man ikke tilbage til det samme – der skal man sådan set videre i sin tilværelse på baggrund af den hjælp og den behandling og den rehabilitering, man har fået på de særlige pladser.