Ellen Trane Nørby (V), 2017-05-29:
Jeg oplever, at vi på alle måder er enige om, at thalidomidsagen på alle tænkelige måder er dybt ulykkelig, og at de mennesker, der uopretteligt er ramt af skader fra lægemidlet, har oplevet en stor smerte og lidelse.
Jeg vil også gerne udtrykke min dybeste medfølelse og sympati for både de berørte personer og for deres familier.
Som I ved, er der tale om en sag, der tager sin begyndelse i slutningen af 1950'erne og i starten af 1960'erne.
Der er tale om gravide kvinder, som var uvidende om, at de lægemidler, de tog, kunne være til skade for deres fostre, og også i Danmark i slutningen af 1950'erne og starten af 1960'erne var der gravide kvinder, der tog lægemidlet thalidomid i den tro, at det ville hjælpe mod de gener, de havde under graviditeten, men det viste sig efterfølgende, at lægemidlet i stedet for at hjælpe gav deres fostre alvorlige og uoprettelige skader.
Jeg har meget stor forståelse for de skadelidtes situation, og jeg anerkender fuldt ud både de konsekvenser, deres fysiske skader har haft for deres liv og deres hverdag, og de psykiske følger, der er påført dem, deres mødre og deres familier.
Livet som thalidomidskadet har ikke været og er ikke let, og de fleste af de skadelidte må derfor fortsat leve med følgerne hver evig eneste dag.
Som barn har mange af dem været igennem smertefulde operationer, langvarige og mange hospitalsindlæggelser, og de har lært at skulle leve med, at de har skilt sig ud – skilt sig ud hele livet.
Som voksne har mange af vores thalidomidofre oplevet udfordringer ved ikke at kunne være tilknyttet arbejdsmarkedet eller på andre måder oplevet, at deres liv har været begrænset.
Det er dog også mit håb, at de ramte og deres familier gennem årene er blevet hjulpet af det danske samfund, både sundhedsmæssigt, socialt og fagligt og på andre områder, hvor der har været behov for at yde støtte til, at de kunne få en sammenhængende hverdag.
Til trods for de hårde vilkår, som flere af de ramte har haft, vil jeg sige, at når jeg læser deres livshistorie, når jeg hører deres beretninger, så synes jeg, at de har klaret sig prisværdigt flot og kæmpet til trods for de skader, som de er blevet påført fra fødslen.
Der er rigtig meget i fortiden, vi ville have håndteret anderledes.
Vi kan desværre ikke lave om på fortiden.
Vi kan ikke med tilbagevirkende kraft tage smerten fra de berørte, godtgøre de handlinger, der er sket, eller yde retfærdighed til de mennesker, som er blevet udsat for hændelser, vi tager afstand fra i dag.
For mig som sundhedsminister er det eneste lyspunkt i den her ulykkelige sag, at vi heldigvis har lært af fortiden, og at vi på baggrund af netop thalidomidskandalen har fået indført både danske og europæiske lægemiddelregler, der kan være med til at forhindre, at en lignende sag kan ske igen.
Det kan naturligvis ikke godtgøre eller rette op på de skader, som de skadelidte har skullet leve med, men jeg håber, at også de thalidomidramte kan se, at den situation, de har stået i, og at den her sag har været med til at sikre en bedre lovgivning i både Danmark, men også resten af Europa.
At indføre en særlig kompensationsordning til de skadelidte, som der lægges op til i forespørgslen, er ikke en vej, regeringen ønsker at gå.
Det er ikke, fordi vi ikke forstår ønsket, men fordi der ikke foreligger dokumentation, der kan skabe klarhed over, om den daværende Sundhedsstyrelse handlede ansvarspådragende i forbindelse med markedsføringen af thalidomid.
Det er ikke muligt at vurdere, hvorvidt der foreligger et ansvargrundlag i sagen, og uden det er det ikke muligt at tage stilling til, hvorvidt der er handlet ansvarspådragende.
Hvis vi i den her sag tager skridt til en særlig kompensation, vil det være meget svært at argumentere for, at vi ikke gør noget lignende i andre ulykkelige sager, hvor der heller ikke foreligger et ansvargrundlag.
Der er sager på sundhedsområdet, hvor det er tydeligt, at det, man har gjort tidligere, ville man aldrig gøre i dag eller acceptere, når vi har den viden, vi har i dag.
Vi har i Danmark anvendt behandlingsmetoder, som vi i dag kan se var helt uacceptable, og som vi aldrig ville benytte.
Debatten her i Folketinget har også tidligere omhandlet det hvide snit, og der er også andre områder, hvor flere i dag må leve med alvorlige bivirkninger af den behandling, som de er blevet påført i sundhedsvæsenet, og hvor vi må sige, at det ikke var acceptabelt.
Heldigvis kan vi være glade for, at vores sundhedsvæsen i dag er markant anderledes, og at de behandlinger og de lægemidler, vi anvender i dag, heldigvis er gennemtestet, at de overvåges for mulige bivirkninger og skader, og at der er en helt, helt anden opfølgning på det, bl.a. på baggrund af den ulykkelige thalidomidskandale, der ramte ikke bare Danmark, men hele verden i starten af 1960'erne.
Regeringen har, som jeg indledningsvis sagde, den største forståelse og medfølelse for de skadelidte.
Jeg har meget stor respekt for de kampe, man tager, og som man har taget.
Jeg har også meget stor respekt for de ønsker, man har, om at blive set, hørt og respekteret i forhold til de skader, som man føler at samfundet også har et vist medansvar for at man er blevet påført fra fødslen.
Af de grunde, som jeg har været inde på, kan regeringen ikke støtte opfordringen i forespørgslen, men vi har stor og dyb medfølelse med de mennesker, det drejer sig om, og vi anerkender til fulde, at det her er en sag, som er dybt, dybt ulykkelig, og som aldrig nogen sinde må gentages.
For den er et udtryk for en behandling i vores sundhedsvæsen, som ikke er acceptabel, og som har haft nogle meget store menneskelige konsekvenser.