May-Britt Kattrup (LA), 2017-04-26:
Det er et forhold, som har ekstremt vigtig betydning for vores overlevelse og livskvalitet, og for at vi kan blive behandlet mod farlige sygdomme.
Det er også to sider af samme sag, som er indbyrdes afhængige.
Når vi taler om, at der skal være adgang til medicin, kræver det, at der overhovedet er medicin til rådighed, og der er kun medicin til rådighed, hvis nogen har udviklet den.
Det er den private lægemiddelindustri, som står for mere end 90 pct. af de nye lægemidler, der er blevet udviklet gennem de seneste 20 år.
I ulande kan det være et problem at få råd til nødvendig medicin.
Derfor er det almindeligt, at der forhandles bilateralt med hvert enkelt land, og mange ulande har priser, som ligger langt under den pris, som rigere lande betaler.
Mangel på medicin i udlandet kan i øvrigt også skyldes andre ting end økonomi, f.eks. infrastruktur, mangel på kvalificeret sundhedspersonale, korruption og politisk uro.
Men adgangen til medicin har lykkeligvis gennemgået en meget positiv udvikling.
Adgangen til hiv/aidsmedicin i lav- og mellemindkomstlande er steget væsentligt fra 2003 til 2009, faktisk fra 12 pct. til 54 pct., og der blev i 2012 indgået en aftale om at forpligte sig til at donere 14 milliarder behandlinger af tropiske sygdomme over de næste 10 år.
Værdien på verdensplan af initiativer i udviklingslandene er steget fra under 2,7 mia. kr. i 2000 til over 19 mia. kr. i 2010.
Behandlinger doneret eller solgt til kostpris i udviklingslandene er steget fra 100 mio. til 700 mio. i samme periode.
Industrien støtter offentlig-privat samarbejde og projekter, som kan hjælpe med at fjerne barrierer i forsyningskæden og sikre, at medicinen når frem til patienten.
Men det koster usandsynlig mange penge at udvikle medicin.
Det koster mellem 7 mia. og 35 mia. kr. at udvikle et produkt.
Lægemiddelindustrien siger 10 mia. kr. i gennemsnit, og det tager mellem 8 og 10 år, så det er kun virksomheder med virkelig god økonomi, der kan løbe sådan en risiko.
Derfor er det vigtigt, at virksomhederne har en stor økonomisk ballast, så der er penge til at investere og udvikle for og økonomi til at løbe risikoen med de store investeringer, også dem, som ikke bliver til noget, og det er her, patentrettighederne kommer ind, og derfor er de vigtige.
Der er store omkostninger, ressourcer og risici forbundet med forskning og udvikling af nye lægemidler.
Derfor er en effektiv beskyttelse af immaterielle rettigheder ved hjælp af patenter afgørende.
Der ville ikke være et forretningsmæssigt incitament til at udvikle lægemidler, hvis andre lovligt kunne kopiere det dagen efter.
Det skal dog bemærkes, at der ikke er patent på over 98 pct. af medicinen på WHO's liste over væsentlig medicin, og ingen af de danske virksomheder har patent på medicin på WHO's liste over væsentlig medicin.
Lægemiddelindustrien udtager sjældent patent i ulandene på grund af manglende lovgivning.
FN-rapportens anbefalinger tager ikke i tilstrækkelig grad højde for FN-landenes forskellige økonomiske og sociale vilkår og sundhedssystemer, ligesom rapportens anbefalinger om beskyttelse af innovation kan have betydelige negative konsekvenser for incitamenterne til at udvikle nye og effektfulde lægemidler.
Jeg kan derfor ikke anbefale, at Danmark tilslutter sig en eventuel FN-konvention, der udmønter rapporten.
Derfor støtter jeg og Liberal Alliance teksten i forslaget til vedtagelse, som er læst op af hr. Flemming Møller Mortensen, og jeg skulle hilse fra Konservatives ordfører og sige, at det gør hun også.