Alex Vanopslagh (LA), 2023-05-31:
Tænk, hvis det var en, som I elskede højt, som var endt som en af de 313 tarmkræftpatienter, der blev svigtet på det groveste af systemet på Aarhus Universitetshospital.
Først får man at vide, at man har en alvorlig, dødelig kræftsygdom; derefter at der faktisk findes en god og effektiv behandling, der kan kurere sygdommen, men at ventetiderne er så lange, at man ender med at skulle nøjes med en lindrende behandling.
Det er svært at finde tilpas store ord til at beskrive, hvor stort et svigt det er, som vores ellers meget højt besungne velfærdssystem har udsat de her borgere for.
Det betyder helt konkret, at der er nogle af dem, der nu skal dø, fordi deres kræft nu er uhelbredelig –
det var den ikke til at starte med.
Herunder er der en 43-årig kvinde, som er mor til to børn, og som på baggrund af sundhedsvæsenets ihærdige kamp for, at hun ikke skulle sendes til udlandet og blive behandlet, hvad hun ellers lovmæssigt har ret til, nu må vinke farvel til tilværelsen.
Altså, hvordan i alverden kunne det gå så galt?
Nerstrøm og hans kollega bragte det igen og igen op over for afdelingsledelsen, og det, de fik retur fra ledelsen, var en tjekliste, hvor de bl.a. skulle krydse af, om patienterne accepterede den øgede ventetid, samt om de var indforstået med de risici, den øgede ventetid medførte.
Altså var ledelsen på Aarhus Universitetshospital mere optaget af at skubbe deres ansvar over på patienterne frem for at give dem den behandling, de har ret til.
Nerstrøm taler i »Genstart« om konsekvenserne ved de lange ventetider, og han beskriver her mødet med en ung patient, og jeg citerer igen: Jeg måtte gå den tunge gang og meddele, at sygdommen desværre var for udbredt.
Han var lige startet på livet.
Han skulle til at giftes og have børn.
Det var en utrolig ulykkelig situation.
Han blev meget vred og sagde: Hvorfor er det, jeg har ventet så længe, som jeg har?
Det er også på alle tænkelige måder uforståeligt.
Det er jo egentlig ikke loven, den er gal med.
Det er jo en del af behandlingsgarantien, at hvis ventetiden er længere end så lang, som den var i Aarhus, skal man sendes til en behandling i udlandet.
Og der havde man også fået tilbud, altså hos Aarhus Universitetshospital.
Både hospitaler i London og Uppsala var klar til at operere.
Men det, som lægerne fik at vide, var, at det var for dyrt, og at man derfor skulle meddele patienterne, hvis de viste interesse for at blive behandlet i udlandet, at de simpelt hen ville komme bagerst i køen i Danmark, hvis man begyndte at afsøge mulighederne for en behandling i udlandet.
Altså, det er jo egentlig en afpresning af patienterne til gavn for sygehusets økonomi i Danmark.
Og hverken henvendelserne til afdelingsledelsen eller selve hospitalets ledelse eller brugen af whistleblowerordning førte noget godt med sig.
For mig at se vidner kræftsagen fra Aarhus Universitetshospital om et system, hvor borgernes eller patienternes interesser kommer i sidste ende.
Det, der kommer først, er systemets interesser, systemets behov for at spare på pengene, systemets behov for at tørre deres ansvar af på patienterne, systemets behov for at skjule egne fejl og skandaler.
Og jeg frygter, at det er en systemsygdom, så at sige, som ikke kun gør sig gældende på Aarhus Universitetshospital.
Jeg synes, vi alt for ofte ser, at det, man kan kalde systemets særinteresser, vinder over, hvad der åbenlyst er det bedste for borgerne; det, som er i borgernes interesse.
Og vi ser det på en bred vifte af områder i stort og småt.