Zenia Stampe (RV), 2020-04-24:
Det er jo efterhånden ved at gå op for alle, at vi står over for en voldsom naturkrise, og at det er en krise, der har rigtig mange dimensioner, og som giver sig udslag på mange forskellige måder og kræver mange forskellige tiltag.
Noget af det, vi snakker rigtig meget om, når vi snakker naturkrise, er jo skoven, den urørte skov.
Der er også allerede flere, der har nævnt det heroppe, fordi det er den del af vores natur, som måske er allermest udsat, fordi der er allerflest truede arter, og derfor er det også et fokus, som jeg ved mange af vores biodiversitetsforskere og også mange af vores miljøorganisationer har.
Men der er jo også en anden del af vores natur – det, man mere kunne kalde bondelandets natur.
Det er, når man går en tur på landet, og at der rent faktisk er insekter, at der er andre planter end dem, som landmanden har dyrket – den type natur, som ligger spredt ud i hele landet, som har form af enge, overdrev, sumpe, søer, vandløb, moser, kær osv. osv.
Det er jo dem, vi beskytter via den her særlige paragraf, § 3 – de her områder, vi kalder § 3-områder, men som jo er de her mindre, særlig værdifulde naturområder, som jo er blevet udpeget de sidste 30 år.
Derfor er det jo heller ikke noget nyt for de landmænd, der har nogle af de her områder, at de altså sidder med et stykke beskyttet natur, men det nye er selvfølgelig, at vi stiller nogle nye krav til de her områder.
For det, der jo ellers har været grundreglen, var, at man godt måtte blive ved med det, som man havde gjort.
Der kom altså, jeg skulle til at sige et skattestop for naturen, hvor landmanden måtte blive ved med at gøde eller sprøjte, eller hvad man nu havde gjort, i det omfang, som man havde gjort tidligere, men ikke mere end det – altså ikke mere intensiv dyrkning end det, som man havde gjort.
Nu går vi så ind og siger: Man må ikke pløje.
Man må ikke sprøjte.
Man må ikke gøde.
Jeg kan sagtens forstå, at det kan virke voldsomt for nogle landmænd.
Så jeg synes, vi tager højde for det, men det er så et spørgsmål, hvor stor tillid man har til, at den vurdering er fair.
Jeg har tillid til, at den er fair, men jeg kan høre, at der er nogle, der ikke helt har den samme tillid.
Men så bliver jeg også nødt til at gå tilbage til præmissen.
Vi ved, at vi står i en naturkrise, og at der er flere ting, der presser naturen.
En ting er jo plads, men noget andet er jo også anvendelsen, når vi gødsker, når vi sprøjter, når vi pløjer.
Skal vi så gøre det de næste 10, 20, 30 år?
Man bliver jo også klogere og finder ud af, at noget, man tillod, faktisk var mere skadeligt, end man troede, og derfor må man forbyde det.
Vi har jo ikke forbudt at sprøjte.
Vi har jo ikke forbudt at gødske.
Vi har ikke forbudt at pløje.
Men vi har sagt, at det er så skadeligt, især for de her områder og den her natur, som vi nu i 30 år har sagt var særlig værd at beskytte.
Der går vi ind og siger, at det kan vi ikke tillade længere, og vi kan jo heller ikke blive ved med at betale kompensation, fordi vi forbyder noget, som vi i dag ved er så utrolig skadeligt for vores natur.
Der er selvfølgelig en politisk afvejning i det.
Jeg håber ikke, det bliver en kampplads, og jeg har faktisk også svært ved at forstille mig det, for jeg tror ikke på, sådan som naturdagsordenen har rykket sig de seneste år, at Dansk Folkeparti eller Venstre eller Konservative om 2 år kommer til at foreslå, at man skal sprøjte i de her områder igen.
Det tror jeg simpelt hen ikke.
Jeg tror, dagsordenen er et sted, hvor man heller ikke kan få sig selv til det.
Så kan det være, at der er noget i forhold til dispensationerne eller kompensationen, og at det i virkeligheden er der, uenigheden er.
Man er ikke tryg ved, om landmændene nu får den rigtige kompensation.
Men jeg tror ikke, sådan som naturdagsordenen har rykket sig, at der er særlig mange partier i Folketinget, der vil foreslå, at man skal kunne sprøjte og gødske de her områder igen – ikke sådan som naturtilstanden er, som vi efterhånden alle sammen har fundet ud af at den er, og ikke i betragtning af, hvor alvorlig situationen i virkeligheden er.
På den baggrund kan jeg meddele, at vi støtter forslaget, og vi glæder os i øvrigt over, at den her dagsorden omkring biodiversitet er så bredt anerkendt i Folketinget, og vi håber selvfølgelig også på et bredt samarbejde om de her forslag.
Men jeg tror måske, at der, hvor det skiller, er, at vi ikke tror på, at man for evigt og altid kan kompensere for de miljøforbedringer, vi foretager.
Det gør vi jo heller ikke på andre områder.