Orla Østerby (KF), 2017-02-23:
Det er jo en debat, der også har handlet meget om beskæftigelsespolitik.
Det er sådan set ikke inden for området, men vi har gjort det alligevel, og det er vel også fornuftigt at gå ind på andre jagtområder.
Jeg vil starte med at sige, at jeg er stolt af at bo i et land, hvor vi er i top med hensyn til at understøtte socialt udsatte, og det vil også sige børn.
Det er ikke det samme som at sige, at vi ikke kan gøre det bedre.
Det tror jeg ikke der er nogen samfund der kan sige at de ikke kan.
Men hvis det var forbrug af penge, som kunne løse det her, så ville Danmark være det land, der havde løst det, for vi er dem, der bruger allerallerflest på det.
På socialområdet i kommunerne bruger vi i år 45 mia. kr.
Intet land kan nå os på nogen områder, heller på kontanthjælpsområdet, som har været nævnt meget.
Vi er i top med hensyn til kontanthjælp, selv om der er sat loft over.
Vi mener stadig væk, at det rådighedsbeløb, der er for en kontanthjælp for familier, er sådan, at man kan leve af den – vi vil også medgive, at det ikke er nogen dans på roser.
I det her forslag til vedtagelse fra oppositionen, står der, at Folketinget kritiserer regeringens politik for at øge børnefattigdommen, og forslagsstillerne »opfordrer derfor til at ændre kurs og i stedet arbejde målrettet på at afskaffe børnefattigdom i Danmark.« Må jeg ikke sige, at vi i regeringsgrundlaget jo har lagt op til at tage fat på de her ting.
Der er igangsat nogle aktiviteter, og regeringen har opstillet ti mål for social mobilitet.
Det er alt sammen noget, der lige skal have lov til at virke, og som ikke har fået lov til at virke endnu.
Derfor er det ret tidligt at sige, at Folketinget skal konstatere, at regeringens politik ikke fungerer.
I regeringsgrundlaget står, at regeringen med afsæt i satspuljeaftalen for 2017 vil komme med en række initiativer målrettet de socialt udsatte unge og børn.
Og det er det, vi taler om her i dag.
Regeringen har opstillet de ti mål for social mobilitet, som jeg ikke vil læse op her, men som alle her jo har set.
Det er jo sat igang, altså at vi i satspuljen har afsat midler til at se på, hvad det så er, der fungerer på det her område og så satse på det.
Den der matematiske fattigdomsgrænse er jo blevet forsøgt i Danmark, da SRSF-regeringen i 2013 indførte, at en indkomst på under 103.500 kr. var fattigdom.
Det blev afskaffet igen, og jeg tror ikke, der er nogen, der har lyst til at indføre en fattigdomsgrænse en gang mere.
Men kan sige, at fattigdomsgrænser også er med til at sætte et prædikat på de her mennesker og stigmatisere dem i det samfund, de lever i, og det tror jeg aldrig har været godt at gøre.
Det bedste, vi kan gøre for de unge, er at give dem en god uddannelse.
Vi ved jo også, at det at forældrene får en uddannelse og kommer ud af kontanthjælp og i arbejde er en meget, meget vigtigt forudsætning for at få et godt familieliv.
Jeg må også sige, at vi jo står i den gunstige situation, at for mange familier er muligheden der nu for at komme ud af den her fattigdom og den her kontanhjælpsperiode.
Vi har jo næsten aldrig set så lav en arbejdsløshed, som vi har nu.
Det vil sige, at der er de bedste forudsætninger for at få de mennesker ud i arbejde.
Det har ikke været bedre i mange år end lige netop her i 2017, og det ser ud til at fortsætte med de gode muligheder.
I forhold til det med familiernes fattigdom, har jeg også oplevet familier, som har været rige på penge, men som har været noget fattigere end de familier, vi vil kalde fattige, når man ser på familielivet.
Og derfor er det ikke penge, der her totalt afgør, om en familie er fattig eller ej.
Sympatien for dårligt stillede familier har vi naturligvis i Det Konservative Folkeparti.
Derfor er det utrolig vigtigt, at man formår at hjælpe de svage og sørger for at skelne, så man netop hjælper dem, der har hjælp behov.
Familien er jo et netværk, det civile samfund er et netværk, arbejdsfællesskabet er et netværk, skolerne er netværk og foreninger og institutioner er netværk.
Jeg må også sige, at jeg i den her debat oplever, at hvis man kommer ovre fra det vestjyske, kan man se, at der, selvfølgelig, er nogle problematikker, som man ikke rigtig ser på samme måde som dem, der lever i det.
Jeg føler, at den her debat kommer til at dreje sig meget om storbyfænomener.
De er der selvfølgelig, men jeg vil bare sige, at det jo ikke er sådan, det ser ud i det ganske Danmark.
Jeg synes også, det har været interessant at høre om beløbsgrænserne med hensyn til fattigdom.
Jeg må sige, at når jeg kan se, at en enlig mor får 17.500 kr., som det har været nævnt flere gange, i kontanthjælp – det viser tal fra Beskæftigelsesministeriet – og så er der selvfølgelig nogle boligudgifter bagefter.
Og hvis man sætter boligudgiften til 7.300 kr., er der 10.300 kr. at leve for.
Der vil jeg sige, at der er mange andre enlige mødre, der tager på arbejde, der ikke har ret meget mere end det.
En anden del af det er selvfølgelig den sociale fattigdom, og det er en helt anden del.
Det var noget, som hr. Carl Holst var inde på, og som jeg synes er tankevækkende, nemlig det, at hvis man bevæger sig ned til Sydeuropa og ser, hvordan de lever dernede, så er det ikke, fordi de har det her finmaskede sociale sikkerhedsnet, som vi har i Danmark.
Men trods det, er der nogle af de ting, som vi ser her på det sociale område, som man ikke ser der, og det kunne vi lære en masse af.
Konservative må sige, at det, man skal se på, er de metoder, man bruger til det her.
Det hjælper vi kommunerne med, og det er også derfor, man har satspuljen, som bruges til de her ting.