Zenia Stampe (RV), 2026-01-29:
Ja, vi må jo ikke huje og klappe her, og det er også i orden.
Sådan skal det være.
Jeg tænkte: Det kan ikke være mine.
Men jeg ved det ikke.
Der er god stemning, og jeg tror, de er gode venner på tværs af partier, og det er jo rigtig godt, og det er vi sådan set også, selv om vi er meget uenige.
Ikke mindst i det her spørgsmål kan bølgerne gå højt, og alligevel behandler vi jo hinanden pænt.
Apropos Radikal Ungdom, som helt sikkert står derude et sted og forhåbentlig er i godt humør, lagde de i går en video op, hvor de skrev noget omkring det her forslag eller et lignende forslag om at give børn og unge dansk statsborgerskab, når de blev 18 år.
Og så var der en formulering, som virkelig ramte mig, fordi jeg synes, den i virkeligheden er essensen af hele den her diskussion.
Jeg kan ikke huske den ordret, men det var noget i retning af: Børn fortjener ikke at blive behandlet som gæster i deres eget hjemland.
Det handler selvfølgelig også om rettigheder, ikke mindst retten til at stemme.
Men det handler også om, at vi på den ene side siger til børn og unge: I skal tage Danmark til jer; man skal nærmest kunne tage et røntgenbillede af jeres hjerte, og så skal det være rødt og hvidt, i Dannebrogs farver.
Og samtidig er kommunikationen hele tiden: I er gæster; I skal gøre jer fortjent til at få de samme rettigheder og blive en del af fællesskabet.
Jeg delte derfor RU's video, og så skrev jeg: Jeg elsker Radikal Ungdom, fordi Radikal Ungdom elsker alle Danmarks børn.
Det er for mig essensen af det her forslag.
Det er, at hvis man er født og opvokset i Danmark og har gået i dansk vuggestue, børnehave og skole, så er det her ens hjemland.
Mange af dem, der i øvrigt er født og opvokset i Danmark, men ikke har et dansk pas, har jo forældre, der også er født og opvokset i Danmark.
Så den der tilknytning til et andet land er jo efterhånden ret abstrakt og ret diffus.
Så kan man godt pege fingre ad dem og sige: Jamen I tilhører en gruppe, som er overrepræsenteret i nogle bestemte statistikker.
Men det ændrer sådan set ikke ved, at for dem er virkeligheden, at de er født og opvokset i Danmark.
Det er deres forældre måske også.
De har ikke nogen relation, i hvert fald ikke nogen særlig stærk relation, til et andet hjemland eller oprindelsesland, i hvert fald ikke slet ikke i forhold til den relation, de har til Danmark.
Jeg har det simpelt hen som voksen, selv med børn, så svært med, at vi som samfund kan behandle børn på den måde og holde dem i det der ingenmandsland.
Jeg synes, det er så udansk.
Det mener jeg jo ikke der bør være.
Børn er børn.
Jeg kan heller ikke lade være med at tænke på nogle af de lande, som jo har været kendt for at holde bestemte minoriteter i sådan en anden retsposition.
Jeg kan huske for mange år siden, da jeg første gang kom til Libanon og så, hvordan man behandlede palæstinenserne.
Det er selvfølgelig noget helt andet: De bor i lejre, og sådan er det jo heldigvis ikke – endnu – i Danmark; nu gik Dansk Folkeparti.
Altså, der var holdningen sådan: På et eller andet tidspunkt, når man er anden-, tredje-, fjerde- og femtegeneration, må man altså få de samme rettigheder som de indfødte, skulle jeg til at sige.
Det bekymrer mig, at vi har den her gruppe på 10 pct. i Danmark, som jo ikke bare er mennesker, der lige er kommet hertil, men for manges vedkommende er efterkommere og endda børn af efterkommere, altså anden-tredjegenerationsindvandrere, som vi hele tiden holder ud i strakt arm, og hvor pointen med måske at gøre det så svært at få indfødsret både er at signalere, at du ikke er en del af os, men jo også er at signalere, at hvis du træder ved siden af, vil vi bruge den førstkommende lejlighed til at smide dig, jeg vil ikke sige hjem , men smide dig ud .
Det gør i hvert fald ondt på mig, når det er det signal, man sender til børn.