Søren Pape Poulsen (KF), 2022-05-23:
Tak for det.
Jeg kom til at tænke på Emil, ikke fra Lønneberg, men ham, der har 10-årsjubilæum her i salen i år, og jeg tænker selvfølgelig på den daværende socialdemokratiske statsministers fortælling om Emil i 2012.
Måske kan nogle af jer huske ham.
Det var vist noget med, at Emil ikke rigtig fandtes, men vi fulgte alligevel hans dag i folkeskolen, og vi hørte, at han havde matematik, og jeg er her 10 år senere kommet til at tænke på, at det egentlig var en interessant idé lige at holde lidt fast i og tage op igen.
Hvad er det nu lige, Socialdemokratiet, regeringen og den øvrige venstrefløj har fremlagt af planer for bl.a. børn og unge de seneste 3 år, og hvordan er det gået Emils bedsteforældre, som er blevet gamle?
Hvordan ville Emil have haft det med tvangsfordelingen af elever, der betyder, at han ikke kan gå på det gymnasium med sine venner, han gerne vil, ikke kan nå sine fritidsaktiviteter, busses rundt, selv om han med en borgerlig regering kunne vælge gymnasium, uden at hans forældres indkomst skulle betyde noget som helst, i forhold til hvor han måtte gå.
Nu er Emil en figur, Socialdemokratiet har fundet på, men det hele bliver jo virkelighed for 15 pct. af alle unge, som bor inden for de såkaldte fordelingszoner.
Tænk, at det er med en socialdemokratisk regering, at man nu skal være enten for fattig eller for rig til at komme på det gymnasium, man ønsker at gå på.
Det er verdensfjernt, og man skulle tro, at idéen var lige så opdigtet som Emil.
Men det er virkelighed, og selv om regeringen efter pres har ændret lidt i aftalen, ændrer det jo ikke på, at eleverne bliver tvangsfordelt ud fra deres forældres indkomst, og at de ikke kan skifte til et andet gymnasium, hvis de først er tvangsfordelt, og man har så også effektivt sørget for, at hvis de ønsker et privat alternativ, kan de heller ikke det.
Elevernes utilfredshed er let at forstå.
Men regeringens reaktion er ikke at lytte eller rulle tilbage eller tænke på friheden eller vennerne, nej, det er at åbne døren for, at fordelingen nu også skal gælde i folkeskolen – i folkeskolen.
Da statsministeren i 2012 talte om Emil, var det med idéen om at skabe en endnu bedre skolegang.
Hvis bare Socialdemokratiet havde stoppet politikudviklingen dér.
I 2022 har et socialdemokratisk folketingsmedlem skrevet en bog om, hvor problematisk det frie skolevalg er, og selv den socialdemokratiske undervisningsminister erkender, at regeringen er ved at se på, hvordan eleverne på landets grundskoler kan fordeles.
Hvordan? spørger jeg bare.
Er det med inspiration fra gymnasieaftalen, og er det vores bedste bud på en skolegang?
Det er ikke det, børnefamilierne har brug for i en travl hverdag, det er ikke det, børnefamilierne har brug for, hvis de skal skabe sig et godt liv.
Så lad os håbe, at den fiktive Emil fik sit skolevalg opfyldt.
I lighed med gymnasieeleverne mangler danskerne også tillid til den økonomiske situation, som de selv og Danmark står i.
Forbrugertilliden, som viser, om danskerne har et positivt eller negativt syn på deres egen økonomi og samfundsøkonomi, er dårligere, end den var under finanskrisen.
Men det fyldte ikke så meget i statsministerens tale, og jeg føler lidt, det er, som om tv-værten og illusionisten Jan Hellesøe har haft fat i statsministerens tale.
For hvis man bare hører talen, virker det, som om alt er fryd og gammen i dansk økonomi, men virkeligheden er jo, at der også er gemt lidt oppe i ærmet, og det er alle de dårlige tal, og ligesom Jan Hellesøe håber statsministeren, at vi ikke følger for godt med i det, når nu tricket udføres.
Regeringen skriver i sit forståelsespapir, at vi skal bekæmpe den stigende ulighed.
Virksomhederne skriger på arbejdskraft, lokale erhvervsdrivende landet over mister ordrer, og derfor mister Danmark indtægter.
Statsministeren nævnte i sin tale, at man har løftet arbejdsudbuddet med 12.000 personer i en aftale, men det er jo, efter at man har trukket 10.000 ud.
Inflationen er på et niveau, vi ikke har set i 35 år.
Det anerkender statsministeren er en udfordring, men alligevel bliver problemet jo værre med den økonomiske politik.
Regeringen siger, at den er økonomisk ansvarlig.
Nationalbanken og de økonomiske vismænd advarer imod at bøje budgetreglerne og sende ufinansierede checks, som bare vil sende priserne endnu højere op.