Victoria Velasquez (EL), 2021-11-26:
Jeg vil egentlig gerne sige det, som det er: Jeg ser det her borgerforslag, som jeg synes er meget tiltrængt – det er fantastisk, at det har opnået det antal stemmer; tak til alle dem, som har gjort, at borgerforslaget kunne komme i Folketingssalen – som udtryk for, at man har lavet et beskæftigelsessystem, hvor man har ofret de mennesker, der er i beskæftigelsessystemet, for at kunne lave en konkurrencestat.
Jeg synes, det er meget sygt, at man laver et system, der på den måde er bygget på frygt, og selv når rapporter og evidens – altså, som om de beretninger, der kommer fra borgerne i systemet, ikke skulle være nok – viser, at folk bliver mere syge af at være i systemet, end de var, før de kom ind i systemet, bliver der ikke reageret seriøst på det.
Hvordan kan det være, man ikke gør det?
Jeg tror helt ærligt, det er, fordi man gerne vil gøre folk så bange for at blive syge og komme på kontanthjælp, at de vil finde sig i hvad som helst på deres arbejdsplads for at sikre sig, at de ikke kommer ind i det her system.
Man lader være med at bede om mere i løn; man lader være med at sige, når nogen bryder arbejdsmiljøreglerne, eller når der sker andre ting på arbejdspladsen; man finder sig simpelt hen i mere, for man vil ikke risikere at miste et arbejde, og man vil ikke risikere at komme ind i det system, som man ved man bliver endnu mere syg af, hvis man er syg.
Konsekvensen for borgeren er, at man bliver megabange, altså man ved ikke, hvad det er, fremtiden kommer til at bringe; hvad for nogle muligheder er der?
Hr. Claus Hjort Frederiksen gjorde det jo nærmest umuligt at kunne få det, der hedder en revalidering, som ville betyde, at man faktisk kunne få et løft, et skifte, som kunne gøre, at man kunne få en uddannelse på dagpengeniveau og få lov til at komme videre, så man havde mulighed for at kunne tilegne sig nogle erfaringer, der gjorde, at man kunne komme et andet sted hen, hvis nu man f.eks. havde fået en arbejdsskade inden for sit fag.
Rigtig mange af de ting, der skulle gøre, at man faktisk bygger borgeren op og giver borgeren nogle rettigheder og nogle muligheder for at kunne blive stærkere og komme tilbage igen i samfundet, har man nærmest gjort umulige; de er blevet det, der hedder sekundære.
Det betyder, at alle andre ting skal være afprøvet, før man når til at kunne gøre brug af dem.
I praksis – det kan vi også se – er brugen af det faldet helt vildt.
I praksis har man jo nærmest afskaffet de rettigheder, der skulle stille borgeren bedre.
Det har kæmpe betydning for familiemedlemmerne, for vennerne, fordi det trækker rigtig mange ressourcer fra den enkelte og gør, at man har svært ved at møde op.
Vi ved også, at rigtig mange bliver stressede psykisk og oplever mistrivsel, når de er i det her system, og det gør, at de trækker sig.
Det kan være, de trækker sig i forhold til at lægge ting på Facebook, f.eks. billeder af kager, de har bagt, eller fra at være frivillige.
I Den Uafhængige så vi, hvordan et medlem af Folketinget gik ind og problematiserede, at en blandede sig i den politiske debat, ved at sige: Nå, men så måtte han da være så ressourcestærk, at han ikke skulle være i fleksjob .
Det har rigtig store konsekvenser, at man gør det over for borgeren.
Men det har faktisk også nogle konsekvenser for sagsbehandleren.
Når man går ind på hjemmesiden, som handler om at blive socialrådgiver, står der, at man som socialrådgiver bliver klædt på juridisk til at skulle løse sociale problemer.
Det er ikke det, der sker i dag.
Man er ikke med til at løse sociale problemer.
Jeg tror, at rigtig mange socialrådgivere føler sig narret, fordi de lige pludselig, hvis de skal overholde loven, skal skabe sociale problemer for borgeren; det vil sige, at den, der på den ene side skal hjælpe, også er den, der skal sanktionere.
Det synes jeg er fuldstændig grotesk.
Så har det også konsekvenser for vores samfund.
Jeg synes egentlig, det er rigtigt, at et samfund bør vurderes på, hvordan man behandler dem, som har mindst, og som står i den allermest sårbare situation.
Den her måde at behandle syge mennesker på, som om de er kriminelle, og som om de er dovne og ikke gider at tage et arbejde, synes jeg faktisk er fuldstændig respektløs.
Rigtig mange af de mennesker, jeg har talt med, siger: Jeg troede aldrig, det her ville blive mig.
Man tror altid, det rammer naboen.
Desværre er der rigtig mange, det først går op for, hvad det er for et kafkask system, vi har, når det er, de selv bliver syge eller kender nogen, der bliver syge.
Så jeg håber også, at det her borgerforslag kan være med til at skabe en opmærksomhed længere ude i samfundet, i forhold til at der altså skal ske noget her.
Jeg synes simpelt hen ikke, vi kan være bekendt, at syge mennesker bliver behandlet på den her måde, som det sker i dag.