Louise Brown (LA), 2025-01-30:
Vi behandler et forslag, vi har fremsat for at styrke den præhospitale indsats.
Vi vil gerne give ambulancebehandlere og paramedicinere større beslutningskompetence eller i det mindste til en start undersøge, hvordan det kan lade sig gøre bedst muligt.
Forslaget handler i sin kerne om at sikre hurtigere og mere effektiv behandling til patienterne, aflaste vores sygehuse og skære ned på unødigt bureaukrati.
Det er en tilgang, som vi faktisk mener ligger i naturlig forlængelse af den retning, regeringen, Indenrigs- og Sundhedsministeriet og aftaleparterne allerede har bevæget sig i med aftalen om sundhedsreformen for 2024.
Her understreges behovet, som vi også har hørt tidligere, for at omstille sundhedsvæsenet, så mere behandling og pleje foregår hos egen læge og tæt på eller i eget hjem.
Det indebærer en styrkelse af det nære sundhedsvæsen for at reducere behovet for hospitalsindlæggelser.
Og netop det at reducere hospitalsindlæggelser mener vi faktisk at kunne med det her forslag.
Jeg vil gerne uddybe.
Indenrigs- og Sundhedsministeriet har flere gange understreget vigtigheden af at styrke og optimere den præhospitale indsats.
Det har vi set i en række initiativer og strategier.
Ministeriet anerkender altså her, at en robust præhospital indsats er afgørende for patienternes sikkerhed og for at aflaste hospitalerne.
I status for regionernes præhospitale indsats og akutmodtagelser beskrives den graduerede responsmodel, hvor opkald til 112 prioriteres ud fra behov.
Det er også et eksempel på, hvordan man strategisk arbejder med at sikre en bedre ressourceudnyttelse.
Sundhedsministeriets seneste opdatering om akutberedskabet peger ligeledes på behovet for en mere effektiv sammenhæng mellem de præhospitale enheder og resten af sundhedsvæsenet, herunder øget brug af teknologi og optimering af samarbejdet mellem de relevante aktører.
Vi ser også, hvordan Region Midtjylland og andre aktører aktivt arbejder med at reducere unødige indlæggelser ved at lade ambulancepersonalet tage flere beslutninger og henvise patienter til andre behandlingstilbud end hospitalet.
Netop den her praksis er et konkret eksempel på den udvikling, som vi med det her beslutningsforslag ønsker at styrke og systematisere.
Vi har også tidligere landet en fælles beretning om at give ambulancereddere og paramedicinere adgang til FMK og CAVE.
Men uden et formelt forbeholdt virksomhedsområde for ambulancebehandlere og paramedicinere mener jeg altså ikke, at det her potentiale bliver udnyttet fuldt ud.
Når vi ser på de tiltag, som ministeriet allerede har iværksat, synes jeg, det er tydeligt, at retningen er sat.
Vi skal optimere den præhospitale indsats, mindske de unødige indlæggelser og sikre, at patienterne får den rette behandling hurtigst muligt.
Forslaget her bygger jo bare videre på den eksisterende linje og undersøger, hvordan vi så kan tage det næste skridt ved at give ambulancepersonalet større beslutningskompetence.
Det mener vi vil styrke den præhospitale indsats og også være med til at realisere ministeriets egne ambitioner på området.
Når vi taler med ambulancebehandlere og paramedicinere, fortæller de os, at de er parate til at tage mere ansvar og afslutte behandlinger i det præhospitale felt.
Det kunne f.eks. være måling af infektionstal, måling af blodgas og det at lave blodgasanalyser, der kan give oplysninger om pH, respiratorisk status, metabolisk status, kuldioxid, oxygen, elektrolytter og hæmoglobin m.m. Eller det kan f.eks. være opstart af antibiotika i hjemmet.
Det gør man allerede, som vi har hørt, i nogle regioner, men det er kun i de særlige enheder, der kaldes PHV-biler.
Så undgår vi i øvrigt også ulighed imellem regionerne.
Lad os derfor nu tage det her naturlige næste skridt og se på, hvordan vi bedst understøtter ambulancebehandlere og paramedicinere i at tage mere ansvar og afslutte behandlingerne i det præhospitale felt.
Det ville være til gavn for patienterne, for sundhedsvæsenets effektivitet og for hele vores akutte beredskab.
Tak for ordet.