Ellen Trane Nørby (V), 2022-04-22:
Tak til den radikale ordfører for opbakningen og også det fælles pres, der jo har været lagt ind i forhold til at få netop nogle taxameterforhandlinger samtidig med forhandlinger om institutionslovgivningen.
Den radikale ordfører spørger, hvad der ligger i ordet ligestilling.
Ligger der i det, at vi forestiller os, at htx skal koste det samme som stx, som jo ligger betydeligt anderledes?
Nej, det gør vi ikke, men det er jo klart, at hvis man f.eks. har et sprogfag på højniveau, som vi gerne vil fremme, og som vi også gerne så man lagde ekstra taxameter ind på, altså sprogene, ligesom det fremgik af vores forslag til en sprogstrategi, så synes vi jo ikke, at det er rimeligt, hvis et sprogfag på højt niveau på hhx eller htx honoreres økonomisk lavere end f.eks. på stx.
Og derfor er det måske også mest bare en kommentar end et spørgsmål til den radikale ordfører.
Man kan sige, at det jo så er endnu mere forligsbrud at lave en aftale om at sænke klasselofterne i folkeskolen uden om forligskredsen – som man så kan tage til efterretning efterfølgende.
Så er der de beslutningsforslag, vi også har behandlet her i salen, fra partier på rød side, som har handlet om optagelse i 0. klasse og dermed regler, som vi også har forligsbestemt.
Så jeg er egentlig glad for, at ministeren var sådan: Lad os nu lige tage den her proceshat af og så forholde os til indholdet.
For ellers kan vi have mange diskussioner om alle de eksempler, der netop er.
Også sammen med bl.a. hr. Jacob Mark fra SF har vi jo rejst i forligskredsen, at vi ønsker en diskussion om det her.
Og så ved vi jo godt alle sammen, at coronapandemien satte en stopper for meget af det, der egentlig var planlagt.
Så jeg tror faktisk, at hvis ministeren går tilbage, kan man sikkert finde en sms.
Men jeg vil egentlig høre, om der er nogen enkeltelementer, som ministeren allerede nu vil udtale sig positivt om.
Tak, fru formand.
Og tak for den grundlæggende meget, meget positive modtagelse fra alle partier i Folketinget.
Og de kommentarer, der er kommet, er nogle, som vi jo også selv er kommet med, når den socialdemokratiske regering har præsenteret finanslovsaftaler om sænkelse af klasseloftet uden om forligspartierne, eller når SF har fremsat beslutningsforslag om at ændre på de regler, der er for optagelse i 0. klasse; og vi havde også regnet med, at der ville komme kommentarer om, hvor meget vi kan debattere uden for forligskredsen.
Og der synes jeg sådan set, at det, vi jo har formået ved de andre debatter, er at kunne tage nogle diskussioner, som selvfølgelig både har offentlighedens interesse og også er vigtige at tage, fordi de jo netop ikke kun skal forhandles bag lukkede døre i en folkeskoleforligskreds, men også skal have et ophæng, både med »Sammen om skolen«, men jo sådan set også i offentligheden, i relation til hvad det er for en retning.
Enten har vi selv gået der, eller vi har børn, der går der, eller vores børnebørn går der, eller også er vi på andre måder viklet ind i vores folkeskole.
Og derfor er det også vigtigt, at vi hele tiden sørger for, at vores folkeskole er stærk og netop er folkets skole og også har friheden til at være det.
Der er meget stor forskel på Lysabilds skole og en skole på indre Nørrebro.
Og derfor skal vi jo også anerkende, at upåagtet at vi har en legitim politisk ret, nationalt såvel som kommunalt, til at lave en ramme omkring skolen, have nogle mål, have nogle sigtepunkter, have nogle ønsker om, hvor skolen skal bevæge sig hen, så skal vi jo sikre, at der er frihed, og at der er et spillerum til, at man også lokalt kan forme en stærk skole.
Mere frihed og flere muligheder er sådan set noget af det, der er essensen, ikke bare i det her beslutningsforslag, men det er også noget af det, som vi fra Venstres side arbejder på hver dag for at sikre, at der kommer mere af det til danskerne gennem hele livet og dermed også til vores børn og unge i de danske folkeskoler.
Jeg er slet ikke i tvivl om, at det at skabe stærke folkeskoler og det i højere grad at turde give frihed og lægge flere beslutninger ud hænger sammen.
Og det er jo egentlig også baggrunden for, at vi oven på diskussionerne i forligskredsen om, hvordan vi giver mere frihed til vores skoler, som jo har fundet sted igennem længere tid, men som på mange måder blev bremset af en pandemi, som ingen af os på nogen måde havde bestilt eller bedt om, så må sige, at den også har taget tid fra diskussionerne i forligskredsen om alt det andet. Og derfor synes vi egentlig, at vi nu, hvor vi er godt på den anden side af, at covid-19 ikke længere er en samfundskritisk sygdom, sådan set også trænger til at få en skoledebat, hvor diskussionen om frihed ikke bare er en overskriftsdiskussion, men også kommer til at handle konkret om, hvordan vi får den til at materialisere sig i konkrete initiativer, som også betyder noget derude i dagligdagen.
Det er baggrunden for, at vi har fremsat det beslutningsforslag, som vi behandler i dag – at vi egentlig ønsker, at skolebestyrelserne, som vi opfatter som det legitime lokale organ, skal have mere frihed, så de kan finde lokale løsninger, som passer til deres skole.
Og det er netop dem, som har den daglige gang på skolerne, som også ved bedst, hvad den enkelte skole har behov for.
Vi kommer alle sammen rundt i landet og besøger skoler og ved, hvilken forskellighed der er, og det, at vores folkeskoler allerede i dag er forskellige, ser vi ikke som et problem; det ser vi som en styrke.
Men vi tror også på, at de løsninger, der nogle gange skal passe til alle, ofte ikke kommer til at passe til nogen.
Og det er også af den årsag, at vi mener, at skolebestyrelserne er det rigtige sted at forankre flere frihedsrettigheder.
Og ja, nogle vil bruge friheden på en anden måde end den, som vi hver især synes er den rigtige.
Men det, der ligger i at turde frisætte, er jo også at have tilliden til, at selv når nogle træffer det, der efter vores opfattelse måtte være de forkerte beslutninger, så er det de rigtige beslutninger i den sammenhæng, som den enkelte skole og skolebestyrelse står i.
Dermed ikke sagt, at der skal være frihed til det hele, og det signalerer vi heller ikke på nogen måde med vores beslutningsforslag.
Men vi har prøvet at kvalificere, hvordan vi går fra en overskriftsdiskussion om at give mere frihed til folkeskolen til at gøre det konkret og også få det forankret et sted.
For frihed kan ikke bare flyve rundt, så den ene tror, at man har frihed til at løbe i én retning, mens andre – lærere eller forældre – tror, at man kan løbe i den modsatte retning.
Og derfor skal friheden til at drive en stærkere folkeskole selvfølgelig også forankres lokalt, og der mener vi, at skolebestyrelsen er det naturlige sted.
Vi synes jo også, at der er gode erfaringer fra de frie grundskoler med, hvordan man kan drive gode, stærke skoler på forskellige måder, og også lokalt med, hvordan man styrker det.
Selv tak til Radikale Venstre for den positive modtagelse.
På den anden side er det nok også det mest vigtige greb, hvis man vil vende styringskæden.
Skal dem, der ansætter og beslutter om tingene er gode nok, være nogle, der sidder inde på et kontor i forvaltningen på rådhuset, eller skal dem, man står til ansvar over for sådan rigtigt, både når det brænder på, og når det er jubelgodt, være forældrene, eleverne og lærerne – altså det pædagogiske personale – som hver dag er afhængige af deres ledelse?
Der er vi nået frem til at tro på, at hvis vi oven på en meget stærk centraliseringstendens, som virkelig er gået som en orkan hen over skolen i mere end et årti, skal vende udviklingen, skal vi have tillid til, at det er dér, den ligger.