Zenia Stampe (RV), 2024-02-29:
Tak for det.
Da jeg læste det her forslag, måtte jeg læse det et par gange for at være helt sikker på, at jeg forstod det rigtigt, for det kom lidt som en overraskelse for mig.
Nu er det hr. Søren Espersen, der har fremsat det, og omvendt kan den her meget store historiske bevidsthed jo ikke overraske mig.
Når vi ellers har talt om repatriering, er det jo ofte sket som led i sådan en postkolonialistisk strømning, som SF's ordfører også var inde på, og der synes jeg ofte, at jeg har oplevet, at der har været sådan en vis tilbageholdenhed, i hvert fald blandt de borgerlige partier, i forhold til tilbagelevering.
Derfor har hele spørgsmålet jo tit indgået i sådan en større værdipolitisk debat og ikke mindst en bearbejdelse af tidligere kolonitider.
Nu kan man sige, at Grækenland jo på den måde ikke er en del af den diskussion, og det er måske også derfor, at Danmarksdemokraterne stiller sig helt anderledes.
Hvad nu, hvis det havde været Egypten, der havde bedt om at få deres kulturgenstande tilbage, også fra vigtige perioder, som vi også føler betyder meget for vores historie?
Hvordan havde man stillet sig der?
Der kommer vi måske ind til kernen af, hvad det er, der skal være afgørende for, om vi repatrierer kulturgenstande.
Når det så er sagt, tror jeg nok, at der også er lande, som vi radikale ville tænke at vi ikke lige har lyst til at sende kulturgenstande til, f.eks. Assads Syrien – måske engang i fremtiden, hvor man må håbe på at der ikke sidder en frygtelig diktator.
Men det er jo derfor, at den her sag bliver så betændt og følsom.
Det er jo ikke bare på grund af museumsfolkene og den tilknytning, man som museumschef kan have til sin samling, og den unikke værdi, den samling har, i forhold til at formidle kulturarv.
Det er jo også, fordi det pludselig bliver udenrigspolitik, og det synes vi i hvert fald at vi skal passe lidt på med at gøre det til.
For os er der derfor nogle meget vigtige kriterier, som man skal holde sådan nogle her sager op imod.
Først og fremmest skal diskussionen altid tage udgangspunkt i den enkelte kulturgenstand og ikke det enkelte land.
Altså, det, der bliver lagt op til her, er jo, at man skal lave en regeringsforhandling med Grækenland om alle kulturgenstande, også de danske, der måtte være i Grækenland, for så måske at lave en udveksling.
Men ellers mener vi, at man må tage udgangspunkt i den enkelte kulturgenstand, og her er det vigtigste kriterium selvfølgelig, hvilken værdi den her kulturgenstand har for sit oprindelsesland.
For vi mener også, at uagtet hvor glad man måtte være for en udenlandsk kulturgenstand i Danmark, bør man tage hensyn til, at alle lande skal have mulighed for og ret til at formidle deres egen kulturarv.
Derfor er det jo helt reelt, at vi i Danmark også har et ansvar for at hjælpe lande med at bygge deres egenbeholdning af kulturgenstande op.
Det kan være lande, der oplever et museum brænde, eller lande, som har været igennem perioder med koloniherredømme eller andre ting, der gør, at de simpelt hen sidder tilbage uden deres egen kulturarv.
I sådan nogle tilfælde vil vi jo så også kunne blive nødt til at slippe ting, som vi egentlig også mener har stor værdi for os.
For selvfølgelig er der også noget, der handler om værdien for os.
Vi er heller ikke tilhængere af, at vi skal sende alle kulturgenstande hjem.
En vigtig del af dannelsen er også at kende andres kulturer, og lige præcis når vi snakker om antikkens kultur, er der jo mange af os, der vil mene, at det også er vores kultur.
Så beslutningen om repatriering vil jo altid, synes vi, skulle tage udgangspunkt i den enkelte kulturgenstand: Er det her en nødvendig brik for at kunne formidle kulturarven i oprindelseslandet?
Men der er jo selvfølgelig også et hensyn til, at vi også kan formidle hinandens og hele verdens kulturarv.
Vi er glade for at få debatten her, og vi vil sådan set ikke være afvisende over for en politisk drøftelse af det her spørgsmål, tværtimod ville vi være meget positive over for det.
Det ved vi også at Rane Willerslev fra Nationalmuseet har efterlyst, så man på Nationalmuseet, hvor man sidder med de her meget svære overvejelser, kan få en politisk pejling.
Det er jeg meget glad for at høre.
Jeg vil bare sige, at nu har hr. Søren Espersen jo skiftet parti fra Dansk Folkeparti til Danmarksdemokraterne, men jeg husker selv diskussionen tilbage i 2018, hvor Tyrkiet kom med et ønske om at få repatrieret rigtig mange kulturgenstande, og hvor hr. Alex Ahrendtsen sagde, at de kunne rende og hoppe, så længe de behandlede kurderne, som de gjorde, og der var konflikten på Cypern.
Så man kan sige, at der blev der i hvert fald blandet udenrigspolitik ind i det, og dengang var hr. Søren Espersen jo i det samme parti, nemlig Dansk Folkeparti.
Selvfølgelig er der noget udenrigspolitik i det.
Det vil der jo altid være, for der er lande, vi ikke har lyst til at repatriere til, sådan som forholdene kan være.
Men jeg er ellers meget glad for at høre den tilkendegivelse af, at det ikke bør være udenrigspolitikken, som er udgangspunktet, men kulturpolitikken.
Det er jeg helt enig i og meget glad for at høre.