Sjúrður Skaale (JF), 2023-05-31:
Tak for det.
Men det er ikke min skyld, at klokken er blevet så mange; det er alle de andres skyld.
Sådan er det.
Den 8. marts, på min fødselsdag, slog Færøerne Rumænien i EM-kvalifikationen i håndbold, og den 26. april, på min kones fødselsdag, slog vi Ukraine, og de to fødselsdagsgaver medførte, at vi kvalificerede os til EM-slutspillet i Tyskland næste år.
Det er langt den mindste nation, der nogen sinde har gjort det, og Færøerne er, så vidt jeg har kunnet undersøge det, langt det yngste mandskab, der har kvalificeret sig.
Det er sådan, at gennem de sidste år har man set flere og flere talenter spire på de færøske baner og i de færøske haller, og der var stadig flere, der fik tanken om, at måske kunne de her drenge bringe Færøerne til et slutspil, når de blev voksne.
Men der var meget få, der havde drømt om, at det skulle ske allerede i år.
De får det hårdt i Mercedes-Benz Arena i Berlin til januar, selv om der kommer til at sidde tusindvis af færinger på lægterne og støtte dem.
Men når de nu er kommet blandt de 24 bedste i Europa, er det ikke helt utænkeligt, at de om nogle år vil komme blandt de 12 bedste i verden, når man tænker på, hvor unge de er nu, og dermed kvalificere sig til OL.
Der er tusind ting, der gør, at det både er meget svært og meget usandsynligt, men det er altså ikke helt utænkeligt.
Og skulle det ske, kommer vi til at have et politisk problem, for efter 40 års banken på døren i Danmarks Olympiske Komité, er døren stadig lukket for os, når det gælder OL.
Begrundelsen er, at Færøerne ikke er sin egen stat.
Under hvert af de fire sidste OL har vi haft en atlet med, der har kæmpet under Dannebrog.
Det føles forkert, det er forkert, men de har dog kunnet deltage.
Eller de vil kunne repræsentere Danmark, hvis Danmark altså ikke kvalificerer sig, og det gør Danmark jo.
Og så må Danmarks Olympiske Komité vælge.
Skal man sende Danmark til OL og repræsentere Danmark, eller skal man sende Færøerne?
Svaret er selvfølgelig givet.
Man vil ikke så meget som overveje at holde sine altid guldbejlende danske verdensstjerner hjemme og give plads til de færøske opkomlinge – naturligvis.
Og så vil der være oprør i Nordatlanten.
Da han svarede på den danske presses spørgsmål, gjorde han det på engelsk, for det kunne han bedre end dansk.
Det irriterede mange danskere, og vi spurgte, hvordan en person kan repræsentere Danmark, en person, som taler færøsk og engelsk, men ikke dansk.
Selvfølgelig burde han have repræsenteret Færøerne, men vi har jo ikke adgang til melodigrandprix under eget navn.
Sporten og musikken synliggør noget, som normalt fylder mere i den politiske verden, nemlig at Færøerne i for mange tilfælde ikke kan repræsentere sig selv der, hvor vi burde.
Det gælder WTO, det gælder NEAFC, der regulerer fiskeriet i Nordatlanten, og det gælder også andre organisationer.
Hvis Danmark er der, kan vi ikke også være der.
Det er på samme måde med det hypotetiske eksempel med de to landshold i håndbold.
Stemmerne ved valgene taler deres tydelige sprog.
Budskabet om løsrivelse er ikke en politisk vare, der har mange købere.
Sådan er det, fordi vi har en meget elastisk ordning, hvor man har kunnet udvikle sig og vokse frit på alle områder.