Astrid Krag (S), 2020-01-08:
Det er min og regeringens klare holdning, at vi som samfund skal stå på børnenes side og hjælpe tidligere.
Når vi anbringer en 12-årig, ligger der ofte flere dårligere år bag.
Der svigter vi, hvis vi griber ind for sent, eller endnu værre, hvis vi slet ikke griber ind.
Det betyder også, at vi skal have styrket sagsbehandlingen, for der er for mange fejl i dag.
Det må bare ikke blive en undskyldning for ikke samtidig at hjælpe de børn, der svigtes i dag.
Derfor skal vi se på, hvilke ændringer der er brug for, så vi kan løfte indsatsen til gavn for børnene.
Er det enklere regler, er det mere og bedre uddannelse, er det færre sager pr. sagsbehandler, eller hvad er der brug for?
Det vil vi se nærmere på.
Men imens vi kigger nærmere på det, kan vi ikke sidde på hænderne med den viden, vi har, om, hvor dårligt vi hjælper de mest udsatte børn og unge i det her land.
Vi anbringer for sent, vi anbringer, når børnene er vokset op med svigt i for mange år med problemer, der har lagt sig oven på hinanden.
Vi ser, at de børn, der bliver anbragt, har komplekse problemer, og at de typisk ikke kan rummes af en plejefamilie, men må på institution.
Og når vi så siden hen f.eks. kigger i hjemløsetallene, kan vi jo se, at der er alt for mange tidligere anbragte, der ender som hjemløse, fordi vi ikke har hjulpet dem i tide.
De børn må og skal vi hjælpe, samtidig med at vi har en vigtig opgave i at sikre en bedre sagsbehandling og sikre en bedre kvalitet i anbringelsen.
Det var også noget af det, statsministeren havde som budskab i sin nytårstale: Vi bliver nødt til at skærme de her børn langt bedre, når fællesskabet tager over, så de ikke først bliver svigtet af deres biologiske forældre for siden hen at blive svigtet af samfundet.
Det handler om at gøre noget ved de alt for mange skift, anbragte børn oplever.
Desværre oplever mange anbragte børn skift i bopæl, plejefamilie og institution – de ryger frem og tilbage og bliver kastebold i deres eget liv.
De oplever for mange skift af sagsbehandler.
Jeg mødte selv en 12-årig pige på et børnehjem i fredags, som blev anbragt første gang, da hun var 7 år.
I løbet af de 5 år har hun haft syv forskellige sagsbehandlere, og hun er jo langtfra den eneste.
De oplever alt for mange skoleskift.
Vi ved, at de anbragte børn har oplevet vældig mange skoleskift.
Så vi skal hjælpe de mest udsatte børn bedre og tidligere, vi skal sørge for bedre kvalitet i anbringelserne, og vi skal sørge for bedre kvalitet i sagsbehandlingen, men vi bliver nødt til at kunne gøre tingene samtidig, for ellers er der nogle børn, der bliver svigtet.
Jeg er meget enig i, at vi skal have en indsats for familien, men nogle gange vil der være situationer, hvor man ikke kan varetage både barnets og forældrenes interesser samtidig.
Der mener jeg, vi har givet forældrene forrang i for mange år.
Vi har satset på de forebyggende foranstaltninger.
Vi kan se ved de fleste anbringelser, at når børn er blevet meget store, 10, 11, 12 år – vi anbringer næsten fem gange så mange 16-årige som 1-årige eller 2-årige eller 3-årige – så er der altså nogle børn, der betaler prisen i de år, hvor vi forsøger at forebygge os ud af det her.
I de tilfælde, hvor vi ikke kan forebygge – og det er jo ulykkelige tilfælde, ligegyldigt hvordan man vender og drejer det – må vi være på barnets side.