Søren Pape Poulsen (KF), 2017-04-20:
Tak for det.
Tak for forespørgslen, hvori jeg anmodes om som justitsminister at redegøre for, hvordan jeg vil sikre, at varigt inhabile personer, der eksempelvis har diagnosen demens, ikke skal trækkes igennem retssager og blive pålagt at betale sagens omkostninger, når man på forhånd ved, at vedkommende ikke kan dømmes på grund af varig inhabilitet.
Indledningsvis vil jeg gerne slå fast, at jeg fuldt ud anerkender og deler den bekymring for varigt inhabiles møde med retssystemet i straffesager, som forespørgerne er inde på.
Jeg har med andre ord stor forståelse for den vanskelige situation, som varigt inhabile personer befinder sig i.
Det er min grundlæggende holdning, at vi som samfund er forpligtede til at tage os af udsatte persongrupper, og det gælder naturligvis også varigt inhabile eller psykisk afvigende, som de også kaldes, selv om det måske ikke lyder så godt, men det er nu engang termen, men misforstå mig nu ikke.
Det er forespørgerne og jeg helt enige om.
Inden jeg kommer nærmere ind på, hvordan jeg stiller mig til forespørgslen, vil jeg lige ridse op, hvordan vores straffesystem egentlig er indrettet på dette område.
Straffesager mod psykisk afvigende behandles ud fra et andet udgangspunkt end normale straffesager, og det er med god grund.
I sådanne sager kan anklagemyndigheden derfor i visse tilfælde meddele personen et tiltalefrafald i stedet for at indbringe sagen for retten med påstand om, at der idømmes en foranstaltning.
Tiltalefrafald anvendes, særlig når man allerede har fået en behandlingsdom.
Hvis man som følge af tidligere kriminalitet allerede er undergivet en foranstaltning, kan sagen afsluttes med et tiltalefrafald, medmindre der er helt særlige omstændigheder, der taler imod.
Anklagemyndigheden har altså allerede fuldt fokus på disse sager, og de kan afsluttes med tiltalefrafald frem for at indlede en straffesag ved domstolene.
Det er derfor langtfra alle sager af denne type, der ender som straffesager ved domstolene, og det synes jeg er en vigtig pointe at få frem.
Det er også udtryk for, at der i retssystemet allerede er en forståelse for den svære situation, som f.eks. varigt inhabile kan befinde sig i.
De sager, der så alligevel ender ved domstolene, vil typisk være grovere sager, hvor der også kan være et hensyn til offeret eller til retsfølelsen.
Hvis man som gerningsmand findes skyldig i en straffesag, men er straffri som følge af sin psykiske tilstand, har domstolene mulighed for at idømme en behandlingsdom, hvis det er formålstjenligt for at forebygge yderligere lovovertrædelser.
Det betyder, at den psykisk afvigende gerningsmand f.eks. vil kunne tage ophold på et bosted eller vil kunne blive underlagt ambulant behandling.
Det er her en vigtig pointe, at selv om den pågældende ikke straffes på sædvanligvis med f.eks. en fængselsstraf, idømmes der en såkaldt foranstaltning, når det er nødvendigt at forebygge yderligere lovovertrædelser.
Jeg synes, det er den rigtige ordning, for vi kan ikke have et retssamfund, hvor bestemte persongrupper ansvarsfrit kan begå f.eks. vold, uden at samfundet reagerer og forsøger at forhindre, at det sker igen.
Omvendt skal vi selvfølgelig have et retssystem, der tager højde for den helt særlige situation, disse personer befinder sig i, og det er både ved vurderingen af, om der overhovedet skal føres en straffesag, og vurderingen af, hvordan en eventuel straffesag skal afgøres.
Lad mig i den forbindelse med al tydelighed pointere, at det heldigvis også er sådan, vores retssystem fungerer i dag.
Der er en passende balance mellem forståelse og rummelighed i forhold til personer, der har disse helt særlige udfordringer, og hensynet til ofrene og nødvendigheden af at forebygge yderligere kriminalitet.
Et andet spørgsmål er så, om det er rimeligt, at man, hvis man findes skyldig i en straffesag, men er straffri som følge af sin psykiske tilstand, i alle tilfælde skal betale sagens omkostninger.
Efter min mening er det et grundlæggende og korrekt princip, at den, der dømmes, pålægges at betale sagens omkostninger, frem for at det er staten.
Det gælder, uanset om gerningsmanden idømmes en almindelig straf, eller om gerningsmanden er straffri som følge af sin tilstand og i stedet idømmes en behandlingsdom.
Denne undtagelsesbestemmelse finder i dag eksempelvis anvendelse i sager, hvor der er afholdt unødvendige udgifter, og i principielle sager, som bliver ført ved alle instanser for at fastlægge den fremtidige retstilstand.
Undtagelsesbestemmelsen bliver dog i praksis ikke anvendt i sager som dem, vi diskuterer her i dag.
Jeg er enig med forespørgerne i, at man kan spørge sig selv, om det nu også er helt rimeligt, at en dømt psykisk afvigende i alle tilfælde skal betale sagens omkostninger.
Jeg vil derfor i næste folketingssamling fremsætte et lovforslag, der ændrer på undtagelsesbestemmelsen i retsplejeloven, så domstolene får bedre mulighed for at vurdere, om det i en konkret retssag er rimeligt, at en dømt person, der er straffri som følge af sin psykiske tilstand, skal betale sagens omkostninger.
Samtidig vil det i bemærkningerne til lovforslaget blive tilkendegivet, at den nuværende praksis, hvorefter en dømt person, der er straffri som følge af sin psykiske tilstand, skal betale omkostninger, skal ændres, så der fremover foretages en konkret rimelighedsvurdering, hvor de særlige hensyn til disse personer kan indgå.
Det vil næppe være muligt at opstille mere faste retningslinjer, da de her sager er meget forskellige og der er stor forskel på, hvordan og i hvilket omfang en psykisk afvigelse kommer til udtryk hos den enkelte person.
Det er derfor, vi har brug for, at det kan vurderes i det enkelte tilfælde hos domstolene.
Så lovændringen har simpelt hen den hensigt, at domstolene får bedre mulighed for at balancere de forskellige hensyn, der gør sig gældende i disse straffesager.
Jeg har fuld tillid til, at domstolene selvfølgelig kan håndtere det inden for de rammer, som vi sætter her i Folketinget.
Domstolene fastsætter i forvejen straffen i straffesager og er vant til at skulle foretage konkrete rimelighedsvurderinger.
Men jeg håber hermed, at jeg har svaret klart og tydeligt på forespørgslen, og jeg er sikker på, at vi alle sammen deler den opfattelse, at samfundet selvfølgelig kun skal føre straffesager mod psykisk afvigende, hvis der er et konkret behov for det, og sådan er reglerne også indrettet.
Det er, som det skal være.
Jeg er derimod enig med forespørgerne i, at det ikke i alle tilfælde virker rimeligt, at man også skal betale sagens omkostninger.
Og på det punkt kan der være behov for at foretage en ændring af reglerne, som jeg så har præciseret.
Jeg håber, der i denne debat vil blive taget vel imod den håndsrækning om en kommende lovændring.
Tak for ordet.