Charlotte Broman Mølbæk (SF), 2025-01-08:
Tak for det.
Tak for alle taler og indlæg, og selvfølgelig også særlig tak til jer fra partierne, som vælger at bakke op om beslutningsforslaget i dag.
Der vender jeg tilbage til det med beretningsteksten, som fru Lotte Rod spurgte efter lige før, for det, der skete sidste gang, da vi behandlede sagen i foråret, var, at vi blev enige om at prøve at lande en beretningstekst.
Og hvad sker der så?
Jamen der skete det, at regeringspartierne og deres ordførere var i gang med at lave en beretningstekst uden om SF.
Jeg ved faktisk ikke, om de andre partier, der også var med i handicapaftalen, var med i det komplot.
Det er sådan set også underordnet, men der har jo af flere årsager været god grund til at tage sagen op igen.
Jeg synes stadig væk, at det er en vigtig sag.
Jeg synes i særdeleshed oven på kritikken fra FN's Handicapkomité og den helt klokkeklare anbefaling om, at Danmark netop laver sådan en tværgående handicappolitisk handleplan, at det er det, vi burde gøre for netop også at få sikret, at vi følger vilkårene for mennesker med handicap på de mange forskellige områder, der er.
Det er virkeligheden det, der også halter i det her.
Så har der været snakket utrolig meget om at tage ansvar og ikke at tage ansvar og den rammeaftale, man har indgået på handicapområdet.
Det er jo ikke det, det her beslutningsforslag handler om.
Det er to vidt forskellige ting, vi snakker om, for det her er – som ordføreren fra Alternativet faktisk meget fint præciserede – en tværgående handicappolitisk handleplan, hvor man ligesom skal monitorere områderne og ikke kun monitorere dem, men selvfølgelig også følge op på det.
Problemet er bare, at vi lige nu ikke følger op noget.
Vi samler ikke data ordentligt ind.
Vi kigger ikke på, hvad der kommer til at ske, eller hvad det egentlig er for nogle vilkår.
Til gengæld kan man i regeringsgrundlaget læse sig frem til, at man gerne vil have de her 43.000 unge mennesker i arbejde.
Jeg tror, at 40 pct. af de der meget sårbare unge mennesker, der står uden for uddannelse og arbejde, har et handicap.
Så hvordan påtænker man i virkeligheden, at de her mennesker, der står midt imellem uddannelse og beskæftigelse eller ingen steder, skal komme et sted hen, hvor de faktisk kommer i uddannelse, kommer igennem en uddannelse og også bliver klar til et arbejdsmarked?
Det er der jo rigtig mange veje til.
Det handler om rigtig mange forskellige ting.
Det handler om sociallovgivning.
Det handler også om hjælpemidler.
Det handler også om, at man kan få de rigtige støtteindsatser.
Det er jo det, sådan en handicappolitisk handleplan kan være med til at bidrage til, nemlig at vi kigger på det bredt og vidtgående.
Så er der hele det her princip, som vi faktisk desværre slet ikke har fået snakket om, og som jeg ved overhovedet ikke er en af rammeaftalen for handicapområdet, og det jo tilgængelighed: tilgængelighed i det offentlige rum, tilgængelighed hos sundhedscentrene eller praktiserende læger, tilgængelighed i kulturlivet og i foreningslivet osv. osv.
Det tager man sig slet ikke af.
Jeg tror, vi cirka en gang årligt får en eller anden pressesag om, hvordan det er at køre i bus, når man sidder i kørestol.
Det er meget forskelligt.
Jeg ved ikke, om der er nogen, der har prøvet letbanen i Aarhus i kørestol.
Jeg havde den meget skræmmende fornøjelse af at skulle køre rundt i kørestol i Aarhus, og så skal man lige over sådan et hul fra perronen og ind i letbanen, som jo er en ny opfindelse.
Det ville man kunne arbejde med, hvis man lavede det sådan tværgående handicappolitisk og sagde: Okay, det tager vi lige med, når vi snakker om og skal forhandle tog næste gang, eller når vi skal snakke om byfornyelse eller klimasikring for den sags skyld.
Derfor er det rigtig ærgerligt, at det her ikke bliver til noget.
Det er rigtig ærgerligt for mennesker med handicap.
Vi mener jo, vi prøver at tage ansvar ved at fremsætte det her beslutningsforslag.
LA sagde, at det var et lidt sørgeligt og trist forslag, vi kom med, men så kan jeg da bare lige trøste med, at vi da også har fremsat andre før, og vi kommer også med flere efter.
I virkeligheden handler det jo om at tage et politisk ansvar.
Det handler jo ikke udelukkende om, at man bare sidder ved forhandlingsbordet altid.
Nogle gange skal man også tage det ansvar og sige: Det synes vi simpelt hen ikke er okay for de mennesker med handicap, som det i virkeligheden går ud over.