Sjúrður Skaale (JF), 2025-03-28:
Tak for det.
Den 14. marts døde en af kæmperne i nordisk litteratur, Dag Solstad.
I 1982 udgav han den hylende morsomme og forfærdelig tragiske selvbiografiske fortælling »Gymnasielærer Pedersens beretning om den store politiske vækkelse som har hjemsøgt vort land«.
Der giver Solstad os et unikt indblik i det totalitæres tiltrækningskraft.
I 1970 bliver han draget ind i et af de største kommunistpartier i hele Vesteuropa, Arbeidernes kommunistparti, AKP.
De 12 år, hvor partiet var hele hans eksistens, var rablende vanvittige og komplet uforståelige.
Solstad var jo født ind i et nordisk velfærdssamfund med alle muligheder i verden.
Hvorfor brugte han de 12 år til at forsøge at omstyrte det frie, trygge samfund med det kommunistiske diktatur?
Fordi partiet gav ham alt: spænding, tætte relationer, forståelse af historie og nutid, dyb mening med tilværelsen, for AKP var en ø af sandhed i et hav af løgne.
Kommunismen var en opskrift på hele livet, og at underkaste sig partiets dogmer gav jo en slags personlig frihed, nemlig friheden fra det personlige ansvar, friheden, der ligger i at lade sig opløse i en ideologi.
I sin store roman »Trolddomsbjerget« forsøger Thomas Mann at beskrive de idémæssige strømninger, der førte til første verdenskrig.
En hovedperson siger: Lad det ene og alene komme an på, at i al pædagogik er den absolutte befaling den jernhårde binding, disciplin og fornægtelse af jeget, knægtelse af personligheden.
I sidste instans betyder det en kærlighedsløs misforståelse i ungdommen at tro, at den finder sin lyst i friheden, dens dybeste lyst er lydigheden.
At underkaste sig en altomfattende idé er dragende for mange mennesker.
Det var det for Solstad, og det var det, tænk på det, endda for Hamsun, og det var det for de 158 danskere, der rejste til Syrien for at kæmpe for Islamisk Stat.
Men hele Europa må bekæmpe kommunismen, fascismen, islamismen og alle totalitære ideologier, der er så komplette og perfekte, at ingen behøver at være gode og tage personligt ansvar, for det er nok at være en del af ideologien, at de har fællesskab, som giver fuldkommen fripas til den grænseløse selvretfærdighed, og hvor det glorværdige mål altid helliger midlet.
Vi skal bekæmpe det, for som Edmund Burke sagde i 1700 tallet: En kultur og et samfund røgtes ikke kun for dem, der tilfældigvis er her lige nu, men er en dyb kontrakt mellem de døde, de levende og dem, der ikke er født.
Vi har i Europa ansvaret for en kulturel arv, og den bygger ikke på islam.
Idéerne i kristendommen skal ikke finde vej ud i samfundet ved tvang og vold og kollektiv underkastelse.
Som også skrevet står: Jeg lægger min lov i deres indre og skriver den i deres hjerte.
Den enkelte skal frivilligt internalisere værdierne.
Det er den enkeltes frie vilje, det hele baseres på.
Hertillands er idéerne gået fra Bibelens tekster over nationale og tidsbestemte fortolkninger af Brorson, Kingo, Grundtvig, Kirkegaard, Munk og tusind andre og er så frivilligt løftet ind i den politiske sfære gennem f.eks. sociallovgivningen.
Vores liberale demokrati er som vand, der former sig efter menneskers frie vilje og derfor ændres, når meninger brydes og normer ændres i den frie diskussion.
Fundamentalistisk sharia er ikke vand, der kan formes.
Sharias form er givet på forhånd.
Sharias totalitære religiøse politiske ideologi er næsten umulig at komme ud af, og dens komplette svar på livets spørgsmål er dragende for mange.
Men radikal sharia er det liberale demokratis modsætning, for det er ikke friheden til personligt ansvar, men friheden fra personligt ansvar.
Sharia er ikke til diskussion.
Sharia er en sten, og når stenen og vandet mødes, er det vandet, der viger, tager form efter stenen eller presses helt ud.
Gør man plads til stenen, tager man den plads fra vandet.
Og hvis man ikke vil bryde kontakten mellem de døde og svigte de ufødte, må man passe på frihedens flydende vand.