Martin Lidegaard (RV), 2016-12-08:
Over de seneste uger og måneder har vi her i Folketinget haft en stribe debatter, nogle gange i form af beslutningsforslag og andre gange i form af forespørgselsdebatter, der har beskæftiget sig indgående med menneskerettighedssituationen i andre lande.
Alene i dag har vi haft et beslutningsforslag fra Dansk Folkeparti om Tyrkiets optagelse i EU på baggrund af bl.a. menneskerettighedssituationen, og nu altså Kina.
Der går en rød tråd gennem de debatter, og jeg vil gerne starte med at sige, at fra Radikales side hilser vi de her debatter velkommen, og vi finder, at det er af stor betydning for vores demokrati løbende at sende de signaler, som det i sig selv er at stå vagt om menneskerettighederne som tema.
Til gengæld har vi uendelig lidt lyst til at deltage i den lidt uformelle konkurrence, der tilsyneladende er ved at snige sig ind i Folketinget, om, hvem der så kan råbe højst om de uhyrligheder, der helt oplagt bliver begået i utrolig mange lande.
Det er, som om nogle af de her debatter har udviklet sig til en kampplads om, hvem der i det klareste sprog kan tage afstand fra uhyrlighederne, mere end det handler om, hvordan vi rent faktisk kan forsøge at komme de samme uhyrligheder til livs.
Det samme gælder den her debat om ulovlig eller ufrivillig organtransplantation i Kina.
For man kan vel næppe komme på noget mere klamt og forfærdeligt end tanken om at foretage en tvungen organtransplantation på nogen mennesker.
Vi ved ikke, præcis hvilket omfang det har i Kina.
Vi ved, at Kinas egen regering formelt har taget afstand.
Der er flere indicier på, at det ikke har stoppet hele aktiviteten, og ingen skal være i tvivl om, at enhver form for ufrivillig organtransplantation er noget, som Radikale Venstre på det dybeste tager afstand fra.
Derfor føler vi os også forpligtet til at tage en seriøs diskussion om, hvordan vi mest effektivt kan forsøge at komme det til livs og komme alle mulige andre menneskerettighedskrænkelser i alle mulige andre stater til livs.
Og det er ikke ved at deltage i en råbekonkurrence, og det vil jeg gerne begrunde med tre ting.
Det første er, at hvis Danmark skal forsøge at påvirke nogle af disse lande, der overtræder menneskerettighederne systematisk, så er det min helt klare overbevisning, at den lille stemme, Danmark måtte have – og der er ingen grund til at have nogen illusioner, for det er en forholdsvis beskeden vægt, vi kaster ind –
bruger vi bedst, hvis vi forsøger at indgå i en kritisk dialog med den pågældende stat, end ved at stå her i Folketingssalen og råbe højt.
Eller også ved at forsøge at få det her ind i en EU-dagsorden, så det er EU, der taler med en tyngde og en vægt, der kan høres, også, når det er store stater, vi taler om.
Der er noget ironisk ved, at nogle af de partier, der er mest ivrige efter at tage de her debatter, samtidig er dem, der ikke ønsker et samarbejde i EU om præcis de samme områder.
Det fører mig til den anden grund til, at vi ikke ønsker at deltage i råbekonkurrencen.
Og den er, at hvis Danmark skal arbejde på at få nogle af de her spørgsmål rejst f.eks. i en europæisk sammenhæng, og det vil jeg bestemt ikke udelukke, så tror jeg, at der er større chance for at lykkes med det, hvis vi forsøger at indgå i en dialog med de andre europæiske lande, inden vi lægger os fast på en national dansk position.
Først skal vi signalere en retning, og det gør vi også med den vedtagelse, som vi er et flertal, der er enige om i dag, og så må man gå ned og forsøge at finde allierede til det.
Hvis det altså er substansen, man er interesseret i, altså at man rent faktisk er interesseret i at gøre noget ved problemet.
Det fører mig til det tredje, og det er, at jeg nogle gange ikke kan sige mig helt fri for at synes, at for nogle partier er det ligesom et højere og vigtigere formål at profilere sig i en dansk offentlig sammenhæng, end det måske er egentlig at levere en seriøs indsats for at komme de her problemer til livs.
Den mistanke ønsker Radikale Venstre ikke at udsætte sig selv for, og derfor ønsker vi heller ikke at indgå i konkurrencen.
Vi ønsker at gøre præcis det, som jeg synes vi gør i den vedtagelse, der forhåbentlig bliver samlet flertal for i morgen, hvor der nemlig tages klart og utvetydig afstand fra de ugerninger, som måtte blive begået, lægge et klart forventningspres, i dette tilfælde på den kinesiske regering, og samtidig gøre det muligt at fortsætte både en kritisk dialog bilateralt, men også gennem EU, for at forsøge at nå frem til det, som jeg egentlig tror alle partier herinde er fælles om, nemlig at forsøge at komme det her helt og fuldtstændig til livs.
Af den grund bakker vi op om den vedtagelse, som blev læst op fra regeringspartiernes side, og af den grund kan vi ikke støtte den anden.
Lad mig til sidst sige om debatten i dag, at det eneste, som jeg egentlig synes er glædeligt, når man har en så alvorlig diskussion som i dag, er, at Dansk Folkeparti i hvert fald på dette område utvetydigt nu tilslutter sig menneskerettighederne og mener, at det er væsentligt at stå vagt om dem.
Og det forventer jeg selvfølgelig også gør sig gældende, når det handler om bådflygtninge i Middelhavet.