Pernille Schnoor (ALT), 2018-11-23:
Jeg vil også starte med at sige tak for et velforberedt borgerforslag, som vi overordnet set er positive over for i Alternativets gruppe på betingelse af de ting, som står, nemlig at der gøres meget ud af at informere, og at det bliver nemt at melde sig fra.
Når det er sagt, vil jeg sige, at det er et personligt dilemma for mig, ligesom det øjensynlig er for mange andre danskere, siden kun 22 pct. har tilmeldt sig, selv om 90 pct. rent faktisk går ind for det.
Jeg vil godt læse et par uddrag op af en kommentar, jeg skrev for 10 år siden, da min mor døde og jeg selv skulle tage stilling til organdonation:
For nogle måneder siden var jeg censor på Handelshøjskolen i København.
De studerende skulle skrive et debatindlæg.
En stor del af dem havde naturligt nok skrevet om organdonation.
De syntes alle uden undtagelse, at det var helt uforståeligt, at så få havde sagt ja til at donere deres organer.
Og de kunne slet ikke finde argumenter, der talte imod.
De er jo også unge; døden venter ikke lige om hjørnet.
Og der er nok heller ingen rationelle argumenter, der taler imod organdonation.
Det er derfor, alle lægerne taler for.
Læger er rationelle.
Det er deres job ...
Jeg så engang Peter Lund Madsen tale om emnet i Morgen-TV.
Han var oprørt over, at så mange ikke forstod, hvad hjernedød var.
Så han forklarede videnskabeligt, hvordan hjernen stille og roligt går i forrådnelse, fra det øjeblik den dør.
Problemet med organdonation er ikke alle de rationelle argumenter, der taler for at redde en 16-årig dreng, der netop er blevet kørt ned.
Eller en 20-årig lungepatient, der har brug for en ny lunge.
Videre: »Min mor fik en blodprop i hjernen. Først mente de, de havde fået den opløst med medicin.
Hun var vågen og hun talte med mig, som hvis intet var hændt.
Hun kunne huske alt.
Blomsterne hun havde plantet i sommerhuset.
Sådan lå hun i to dage.
Sov og snakkede lidt indimellem.
Vi var glade og fortrøstningsfulde.
Hun skulle nok klare den.
Men vi blev ramt af den barske virkelighed, da vi så scanningsbilledet af hendes hjerne.
80 pct. af den højre hjernehalvdel var væk ...
Medicinen havde ikke virket.
Alligevel skulle vi være fortrøstningsfulde, sagde lægerne, vi skulle ikke give op.
Det kunne gå begge veje.
Vi skulle bare vente.
I den ventetid blev vi kaldt ind til lægerne, som bad os tage stilling til min mors organer.
De understregede, at de ikke vidste, om min mor ville dø – men for en sikkerheds skyld.
Min far var sikker i sin sag – hun skulle donere dem.
Jeg var usikker og vidste ikke nok, men ... vi sagde ja.
Problemet med organdonation er, at vi alle vel gerne vil dø en værdig død.
Og det er det, jeg stadig er i tvivl om, om min mor gjorde.
Lige så snart vi havde sagt ja, var roen forbi.
De gik i gang med at undersøge min mor og udspørge os: Havde hun været syg, hvor meget vejede hun osv.
Oplysninger som skulle bruges til at vurdere anvendeligheden af hendes organer.
Men der var ingen ro.
Ingen ro til at få en værdig afsked med min mor.
Så snart de havde mistanke om, at hendes hjerne var ved at dø, blev hun kørt over på intensiv-afdelingen, klar til operation og lagt i respirator ...
To uafhængige læger bedømte hende til at være hjernedød.
Den varede ca. 6 timer.
De trak stikket til respiratoren ud.
Problemet med organdonation er nok, at folk egentlig ikke vil vide, hvordan det foregår.
De vil ikke vide, at man ikke kan være hjertedød, når de opererer, for så dur organerne ikke mere.
« Det eneste, jeg vil sige med det her, er, at der er mere i verden, end ens hjerne kan forstå.
Alt er ikke rationelt.
Ja, naturligvis skal man hjælpe andre, hvis man kan, men skal man ikke også hjælpe sin mor?
Skal man ikke sørge for, at hun, som har gjort alt for en hele livet, får en rolig og værdig død?
Spørgsmålet er op til den enkelte, og spørgsmålet er, om det er mere værdigt at dø i ro og fred end at dø på operationsbordet efter en 6 timer lang operation.
Jeg ved det ikke, I skal ikke spørge mig, og jeg er stadig i tvivl.
Men hvis jeg skal sige noget i dag, vil jeg opfordre til, at man tager stilling, så man ikke står i den situation, som min far og jeg stod i, hvor vi faktisk ikke helt vidste, om vi var enige.
Jeg kan godt forstå, hvis folk ikke kan tage stilling til det,
Tak for ordet.