Inger Støjberg (V), 2018-04-26:
Med det her beslutningsforslag ønsker forslagsstillerne, dvs. Socialdemokratiet, Enhedslisten, Alternativet, Det Radikale Venstre og Socialistisk Folkeparti, at pålægge regeringen at igangsætte en uvildig undersøgelse af to ting.
For det første dels min pressemeddelelse af den 10. februar 2016 om adskilt indkvartering i asylsystemet af mindreårige piger fra deres ældre ægtefælle eller samlever, dels for det andet den efterfølgende administration af de konkrete sager.
Jeg vil med det samme slå fast, at der efter regeringens opfattelse ikke er noget sagligt grundlag for at igangsætte en sådan uvildig undersøgelse, og regeringen kan derfor ikke støtte forslaget.
Det er nu mere end et halvt år siden, at vi havde det seneste samråd i sagen, det var i oktober måned sidste år, hvor forslagsstillerne spurgte ind til forløbet i forbindelse med min pressemeddelelse fra februar 2016.
Forud var gået i alt tre samråd.
Jeg har besvaret omkring 200 spørgsmål, efter at Folketingets Ombudsmand i marts 2017 kom med sin endelige redegørelse om min pressemeddelelse.
Jeg har taget Ombudsmandens alvorlige kritik til efterretning, og jeg har også sagt, at der var ting i den her sag, som vi burde have gjort anderledes.
Men på intet tidspunkt er der kommet noget frem, der dokumenterer eller blot sandsynliggør, at jeg skulle have ønsket eller endda forsøgt at iværksætte en ulovlig praksis, hvor myndighederne adskilte par i strid med vores internationale forpligtelser.
Udlændingestyrelsen, der jo har ansvaret for de her sager, har også over for Folketinget klart sagt, at man hele tiden har foretaget en vurdering af omstændighederne i den enkelte sag.
Så efter Ombudsmandens kritik er der simpelt hen ikke mere at komme efter i den her sag.
Realiteten er, at de konkrete sager hele vejen igennem har været genstand for en individuel vurdering, og det vidste jeg lige fra begyndelsen.
Det tror jeg sådan set også forslagsstillerne selv godt ved.
Men jeg kan godt se, at når man har pustet sig så meget op, talt om ministeransvar og i det hele taget har brugt så meget af Folketingets tid og kræfter på et politisk korstog imod mig, så tilsiger den politiske logik, at man på et tidspunkt hiver ønsket om en undersøgelseskommission frem fra gemmerne.
Hvis man ønsker at bruge 20-30 mio. kr. af borgernes penge på en undersøgelseskommission, for det er jo det, der er tale om, ja, så må det være forslagsstillernes eget ansvar.
Måtte der på et tidspunkt komme en sådan undersøgelse, kan jeg sige, at så tager jeg det med sindsro.
Hvis der var en rygende pistol i den her sag, efter at Ombudsmanden har fået alle relevante dokumenter i sagen, og efter at jeg har svaret på omkring 200 spørgsmål og deltaget i 3 samråd, vel at mærke selvfølgelig under ansvar for Folketinget, så havde man nok allerede set røgen.
Men det er der altså ikke, og de mange millioner kroner til en kommissionsundersøgelse vil hverken gøre fra eller til andet end at brødføde de jurister, der skal gennemføre en sådan undersøgelse.
Sagen er, som den er, hverken mere eller mindre.
Derfor mener jeg heller ikke, at Folketingets flertal bør bidrage yderligere til, at forslagsstillernes jo i bund og grund politiske dagsorden, som man forsøger at dække over med et lag af fernis af jura, bør koste mere tid og flere penge.