Lars Boje Mathiesen (NB), 2021-03-16:
Så står vi over for endnu en dybt forfejlet debat om ligeløn og ligestilling mellem mænd og kvinder, og klokken er lidt over midnat på en tirsdag, og jeg er stadig væk evindelig træt af feministernes klynkeri.
De er så selvoptagede af den her selvbestaltede offerrolle, af følelser, der konstant bliver byttet ud med fakta for at passe ind i deres forfejlede verdensbillede.
Lad mig så bruge lidt tal for at tale om en af de her myter, som fungerer derude, nemlig myten om de 14 pct., ja, de her 14 pct. i lønforskel mellem mænd og kvinder, som venstrefløjen og de nymoderne betonfeminister elsker at bruge som argument for at fremme deres fuldstændig absurde dagsorden om, at vi mænd og systemet er smeltet sammen i en eller anden obskur patriarkalsk underkuelseseskult, som bare hader kvinder, og som kæmper for at holde dem nede ved at diskriminere dem på køn.
Jo, jo, men lad os kigge på de 14 pct. For langt størstedelen af de 14 pct. kan faktisk dokumenteres empirisk, og der er en naturlig forklaring derpå.
Jeg ved godt, at det ikke huer feministerne, men det er der faktisk.
Hvis vi nu f.eks. kigger på uddannelse, er det således, at mænd traditionelt set har taget uddannelser, som peger hen imod højere betalte stillinger, og det har også en betydning for, hvilke brancher de så arbejder i.
Deri ligger noget af forklaringen.
Derudover kan man kigge på arbejdsfunktionen.
Mænd søger mod stillinger med mere ansvar og ledelse og derved en højere løn.
Der er ikke særlig mange mandlige pædagoger, men mange af dem søger mod ledelsesstillinger inden for pædagogfaget.
Til sidst er der også det element, som hedder sektorer.
Kvinder søger i højere grad hen imod det, som man kalder jobceller, hvor der er mange personer i hver jobcelle, og hvor der derved vil være en lavere løn grundet efterspørgsel og udbud.
Og på den måde kan faktisk ca. 85 pct. af de 14,4 pct., som det er, for at være helt præcis, forklares, og det har absolut intet at gøre med en strukturel forskelsbehandling eller diskrimination af kvinder.
Så fremadrettet kan venstrefløjen og feministerne nu altså ikke længere turnere rundt med de her berømte 14 pct., uden at danskerne derude nu ved og er fuldt bevidste om, at det er noget forblommet vrøvl.
Men det efterlader jo så 2 pct., og betyder det så nu, at vi skal høre på nyfeministernes klynk omkring de 2 pct., altså at det jo må være et udtryk for diskrimination?
Ja, vi slipper nok ikke for at høre på deres klynk.
Men nej, de 2 pct. er heller ikke et udtryk for diskrimination eller en forskelsbehandling.
Det kan bare ikke på samme måde dokumenteres, men der er en række faktorer, som også kan forklare de sidste 2 pct.
Her kan f.eks. nævnes, at familierne i højere grad vælger, at kvinden går mere hjemme med børnene, at familierne vælger, at kvinderne tager et deltidsjob, og at de derved ikke har det samme karriereforløb som mænd, at mænd ofte har job med øget risikotillæg, eller at mænd oftere tager overarbejde.
Så der er altså også en lang række faktorer, som kan forklare de sidste 2 pct. Og nu, hvor vi så har fået fakta på plads, så åbenbarer det egentlige formål for feministerne sig jo også.
For det er jo reelt set ikke at tage en debat om ligeløn, nej, det er kort og kontant at bede alle os andre rykke til side, så de kan få det, som de peger på, samtidig med at de med den største selvfølgelighed forsøger at give alle os andre dårlig samvittighed over, at vi ikke bare giver dem, hvad de peger på.
Men til det er der bare at sige: Det er bare ærgerligt, Sonny Boy, men den tid er altså forbi.
Vi ruller ikke længere rundt som en lille våd, forvasket hundehvalp på alle fire, og til dem herinde i Folketinget, der tror, at man kan skabe lighed, og at man kan skabe lige rettigheder og lige muligheder ved at diktere lighed i output, må jeg bare sige: I tager så grueligt fejl, og I viser, at det ikke handler om ligestilling.
For i Danmark er vi et af de mest frie lande, hvor folk kan vælge de uddannelser, som de ønsker, og det viser sig, at de vælger efter interesse, og derfor kan man aldrig have lighed i output.
Man kan ikke have lighed i input og lighed i output.
Men det er den balance, som man herinde desperat forsøger at finde, når man snakker om kvoter og siger, at nej, men vi skal ikke tvinge dem alligevel, og måltal og siger, at nej, men vi skal ikke tvinge dem alligevel, fordi man leder efter de ting, som kan skabe lighed i output.
Men man kan jo ikke få lighed i output, hvis man ikke samtidig kræver og insisterer på, at der skal være lighed i input, og det kan man kun få med tvang og med krav om, at folk skal vælge bestemte uddannelser og vælge bestemte job.
For ellers vil folk vælge efter deres interesser, og mænd og kvinder er ikke ens, og de vil ikke vælge ens, ligegyldigt hvad feministerne prøver på at sige.