Pernille Skipper (EL), 2019-02-26:
Som det er blevet sagt nogle gange i den her debat, er adoption og ikke mindst tvangsbortadoption, altså adoption mod de biologiske forældres eller forældremyndighedsindehavernes vilje, noget meget, meget voldsomt.
Det vil ofte for mange børn opleves som et svigt i sig selv, at man ikke kunne blive hos ens forældre.
Og det er, uanset om der var mange gode grunde til det eller ej, for det at blive taget ud af sin families skød for evigt og med et fuldstændigt afbræk er en voldsom ting.
Jeg synes ofte, at debatten – ikke i dag, vil jeg sige – når vi diskuterer adoption, kan komme til at fremstå meget sort-hvid, som om man, hvis der er sociale problemer eller problemer med misbrug eller andet i en familie, bare kan fjerne barnet sådan vupti, og så skal det bare have nogle gode forældre, og så er det barn bare glad for evigt.
Den tilknytning til ens forældre kan man ikke bare viske bort.
Når vi er kritiske over for det her lovforslag, er det jo egentlig ikke, fordi vi ikke gerne vil forenkle sagsgangen.
Jeg er sådan set også meget enig i det, der er overskriften på lovforslaget, nemlig at hvis man skal tvangsbortadoptere, så er det sådan set rigtig fint, at det ikke bliver trukket i langdrag, fordi det i sig selv er en svær proces for børnene.
Spørgsmålet er, om man gør det mest hensigtsmæssigt på den her måde, og om det, vi fjerner med det her lovforslag, reelt er bureaukrati, som Venstres ordfører kaldte det, eller om det er retssikkerheden; om det er et tjek af børnenes retssikkerhed, deres ret til, at der bliver truffet en rigtig beslutning på deres vegne, særlig når det er så indgribende en beslutning.
Hvis man begår fejl i sager om tvangsbortadoption, har det store konsekvenser til både den ene og den anden side.
Hvis man ikke tvangsbortadopterer et barn, som burde være blevet tvangsbortadopteret, kan det være, at det bliver til skiftende anbringelsesforløb, og det kan på mange måder blive en usikker barndom.
Men man kan også begå fejl til den anden side og foretage en tvangsbortadoption, hvor barnet mister kontakten til dets biologiske forældre, selv om de egentlig godt kunne have spillet en rolle i barnets liv.
Derfor må der bare ikke ske fejl i de her sager.
Derfor bliver jeg nervøs, når man kalder det forenkling, for der bliver en myndighed mindre til at tjekke, om det nu er det rigtige, der bliver gjort.
For det, der sker her, er, at der er en myndighed mindre, der tjekker det.
Der står også i lovforslaget, som Dansk Folkepartis ordfører har været inde på, at formålet er, at man vil have flere tvangsbortadoptioner.
Det er en ret uhyggelig tilgang.
Det vidner nok også om, at man har en presset økonomi i den kommune.
Men det er en ret uhyggelig tilgang.
Jeg er også bekymret for, at den lovgivning, som stadig væk er forholdsvis ny, kan betyde, at der er børn, som måske kunne have fordel af at blive i en velfungerende plejefamilie, men hvor den velfungerende plejefamilie af den ene eller den anden grund, f.eks. fordi de ikke kan være det uden at få penge for det – det kan f.eks. være, at de ikke kan have det barn uden supervision, hjælp og støtte – siger nej til en adoption, og at man så laver et unødvendigt og et dårligt skifte for barnet ved at gennemføre en adoption.
Så jeg er i forvejen rigelig bekymret på det her område, og jeg er derfor også forholdsvis kritisk over for, om det er en god idé at gennemføre det her lovforslag.
Vi har en række spørgsmål til ministeren, som vi vil stille skriftligt, om de sådan mere tekniske dele af lovforslaget.
Det er også for at finde ud af, om det rent faktisk også lever op til intentionen.
De spørgsmål får ministeren skriftligt.
Og så skal jeg hilse fra SF og sige, at de også er forholdsvis skeptiske over for forslaget.