Stinus Lindgreen (RV), 2024-03-12:
Tak, formand.
Debatten om organdonation er vigtig, og det er jo ikke den første gang og nok heller ikke den sidste gang, vi har den her i salen, og det er positivt i sig selv, fordi vi ved, at en offentlig debat får flere til aktivt at tage stilling.
Det er også godt at høre, at der er bred enighed her i salen om, at vi skal skabe de bedste rammer for at sikre flest mulige organer til de patienter, der står på venteliste.
For omkring 2 år siden stod jeg selv her på denne talerstol på baggrund af et borgerforslag og diskuterede at vende den eksisterende danske model på hovedet, og for et år siden havde Folketinget endnu en gang den samme debat.
Begge gange bakkede Radikale Venstre op, og det er også tilfældet i dag.
Det er også tydeligt at høre, at der er flere partier, der har rykket sig på spørgsmålet siden dengang, for jeg husker i hvert fald ikke, at vi var enormt tætte på at have et flertal for forslaget.
Men det er også en svær debat med rigtig mange nuancer og store følelser, og det er også et spørgsmål, hvor jeg selv har flyttet mig.
Da jeg første gang hørte om organdonation med et aktivt fravalg, var min rygmarvsreaktion modstand med mange af de samme begrundelser, som vi også har hørt her i salen i dag: Vi er ikke reservelagre, staten skal ikke eje min krop, og vi skal have kropslig autonomi.
Alt det er jeg naturligvis stadig helt enig i, og derfor er det også vigtigt at understrege, at der ikke er en modsætning.
Der er ikke tale om tvang, og den enkelte kan altid selv bestemme over egen krop.
Staten bestemmer ikke dit valg, og hvis man ikke aktivt har taget stilling, er det de efterladte, der i samtale med sundhedspersonalet skal gøre det.
Det ændres der ikke ved med den foreslåede model.
Erfaringer fra de mange lande, der har indført denne model eller noget, der minder om det, viser også, at disse samtaler mellem læger og efterladte bliver nemmere, når grundantagelsen er, at den afdøde nok gerne vil være organdonor.
Man skal huske, at der er implicitte etiske antagelser i såvel den nuværende som den foreslåede model.
Begge tilgange antager at vide, hvad den enkelte person vil vælge.
I dag antager vi, at man nok ikke ønsker at hjælpe andre med sine organer efter sin død, og man skal aktivt sige ja.
Begge modeller har konsekvenser, men når vi nu ved, at opbakningen til organdonation i befolkningen er meget stor, men at mange bare ikke aktivt får meldt sig til, så kan man argumentere for, at den foreslåede model er bedre i overensstemmelse med virkeligheden end den nuværende.
Jeg kan også høre, at der på tværs af partier er sympati for målet om at sikre flere organdonorer, men at der måske ikke lige er enighed om vejen derhen.
Jeg forstår egentlig også godt de bekymringer, der er blevet rejst omkring risikoen for en negativ effekt, altså at flere vil sige nej tak som en reaktion på forslaget.
Men som jeg læser den eksisterende forskning, er det, selv med de usikkerheder, der er, ikke en bekymring, jeg selv deler.
Først og fremmest er det i mine øjne positivt, hvis flere aktivt får taget stilling, også selv om de vælger at sige nej til at være organdonorer.
Det må og skal være et personligt valg, og det er godt med vished.
Men erfaringer fra de mange lande, der har indført denne model, viser også, at det vil gøre en forskel og sikre, at der er flere organer til rådighed for de patienter, der venter, særlig når det kobles med debat og oplysning, hvilket jo helt utvivlsomt vil ske.
Organdonation med et aktivt fravalg kan, hvad flere også har foreslået, også nemt kombineres med, at vi oftere bliver mindet om at tage stilling.
Når man logger på sundhed.dk, når man fylder 18 år, når man skal have et nyt pas, et nyt kørekort, så kan der poppe en besked op om, at man lige skal huske at sige ja eller nej til at være organdonor, og det er vigtigt at understrege, at både ja og nej er helt legitime svar, ligesom det også er helt legitimt, hvis man ikke har besluttet sig.
Jeg synes også, det er vigtigt at sige her, at den model med obligatorisk stillingtagen, som den bliver kaldt, i hvert fald med de erfaringer, jeg kan læse mig til, ikke kan stå for sig selv, og at det ikke er nok.
Jeg deler fru Kirsten Normann Andersens forundring over, at man vælger at fremsætte et beslutningsforslag i stedet for blot at fortsætte de diskussioner, vi havde i gang, men uanset formen bakker vi i Radikale Venstre op om forslaget.
Tak for ordet.