runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pernille Schnoor (ALT), 2017-12-01:
Da jeg gik i skole, havde vi sløjd, håndgerning, husgerning, og der var mulighed for at vælge metalsløjd, og i de ældste klasser kunne man vælge motorlære osv. som valgfag.
Det positive ved det her forslag er, at der bliver mere fokus på de håndværksmæssige og praktiskfaglige dele i skolen, og at vi får mulighed for at bryde det monopol, der er på prestige, som gymnasierne længe har siddet på.
Det skal ikke være en selvfølge, at man skal i gymnasiet, hvis man klarer sig godt i skolen.
Den elev, der har et højt karaktergennemsnit, kan godt gå rundt med en drøm om at blive elektriker og have de praktiskfaglige kompetencer, der muliggør det.
Talent er andet og mere end kun de boglige færdigheder.
Den måde, folkeskolen er bygget op på i dag, forbereder i høj grad til gymnasiet.
Den håndværksmæssige, praksisfaglige og kreative dimension bør være en rød tråd igennem hele folkeskolen.
Vi ønsker, at der kommer mere fokus på madkundskab, håndværk, design, billedkunst, iværksætteri osv.
I dag har vi udskolingsforløb, hvor eleverne kan specialisere sig inden for det globale, det naturfaglige osv., men hvorfor har vi ikke udskolingsforløb, hvor eleven kan specialisere sig inden for håndværk, iværksætteri eller servicefag?
Det håber jeg vi kan få mere fokus på.
I Alternativet mener vi, at det negative ved det her forslag er, at man kan blive vurderet ikkeuddannelsesparat.
Det synes vi mildest talt er en uheldig måde at hjælpe og motivere elever med at finde deres rette hylde på.
Der bør i stedet etableres en proces, en positiv proces, hvor eleven i højere grad inddrages, og hvor en vejleder støtter og rådgiver eleven ud fra et mere helhedsorienteret perspektiv.
Ud fra det, jeg har sagt nu, er vi positive over for delelementer i det her forslag, men vi vil afvente udvalgsbehandlingen, inden vi tager stilling til, om vi kan stemme for eller imod forslaget.
Martin Lidegaard (RV), 2017-12-01:
Jeg læser bestemt ikke, altså slet ikke, den aftale, som er indgået, som en åbning af Europas grænser.
Tværtimod!
Det er et forsøg på at få skabt ordnede forhold der, hvor der ikke er det.
Det er helt korrekt, som hr. Søren Espersen siger, at i dag kan man som dansk virksomhed godt få udenlandske medarbejdere, men der er nogle rimelig restriktive krav, der skal være opfyldt, herunder nogle indtægtskrav.
Man skal altså være ret godt aflønnet for overhovedet at gøre sig håb om at kunne komme ind og arbejde i en periode i Danmark, og i hvert fald er det jo noget, som dansk erhvervsliv er dybt bekymret over, og både Dansk Industri og Dansk Erhverv, og jeg ved ikke hvad, har afholdt den ene konference efter den anden og har bedt om, at det bliver lettere.
Så der må være en udfordring.
Det er jo ikke noget, der skal stå i stedet for at få flere danskere i arbejde, for vi har stadig væk nogle danskere, vi også skal have i arbejde, men der er rigelig brug for begge dele.
I dag er der som følge af den her aftale blevet fløjet 3.800 mennesker, der boede under forfærdelige forhold i Libyen, ud og hjem til deres hjemlande, væk fra slavelignende forhold, overgreb, og hvad ved jeg.
Det er da fantastisk godt.
Der ligger ikke i det her, at der så skal komme 3.800 den anden vej, som jeg læser det.
Men jeg læser, og det tror jeg er det, Mogherini mener, at afrikanske lande ønsker et stærkere samarbejde om, at hvis der er borgere, der ønsker at søge jobs i vores del af verden, skal det være lettere og enklere at gå til, og jeg kan egentlig ikke se andet, end at vi alle har en stor interesse i, at det sker.
Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Det er muligt, jeg har misforstået det, men jeg forstod det på den måde, at der bliver sendt en bunke mennesker af sted sydpå – jeg tror, der blev nævnt 3.800 – og hver gang man så sendte folk tilbage til de lande, hvor de kom fra, skulle adgangen til landet måles i samme kvoter.
Men det, man er ude på nu, er at gøre noget illegalt til noget legalt – er det ikke rigtigt forstået?
Men i forbindelse med den forklaring, som ordføreren kommer med, nemlig at det kan skabe mulighed for, at det danske erhvervsliv kan få tiltrængt hjælp, vil jeg sige, at det kan man da allerede i dag.
Hvad er problemet, hvis der er en eller anden knalddygtig ingeniør fra Kenya, som en dansk arbejdsplads har brug for?
Så får han da lov til at komme.
Sådan er det da, og sådan har det altid været, og sådan skal det også gerne blive ved med at være.
Men det, jeg opponerer imod her, er altså den der situation, hvor man netop giver det håb til en hel masse om, at nu er Europa ved at åbne sine grænser.
Og jeg synes bestemt ikke, man skal det, for jeg synes, vi har en forpligtelse over for vores europæiske folk til netop at undgå den massemigration fra Afrika.
Martin Lidegaard (RV), 2017-12-01:
Det helt nærliggende svar er jo, at det danske erhvervsliv og i øvrigt også store dele af den danske offentlige sektor står over for en hel massiv mangel på hænder og arbejdskraft i de kommende år, som ikke alene kan løses igennem den frie bevægelighed i Europa, fordi det er en udfordring, som alle europæiske lande står over for.
Det, der er væsentligt i det her, er jo, at det er helt op til de enkelte lande, om de ønsker at tage udenlandsk arbejdskraft ind.
Det har jo ikke noget med flygtningeproblematikken at gøre.
Det er, hvis man har brug for læger, hvis man har brug for alle mulige forskellige former for kvalificeret arbejdskraft, at man kan vælge at tage dem ind, og hvor afrikanerne, som jeg læser aftalen, ønsker sig, kan man sige, en mere kontrolleret og mere aftalt måde at håndtere det på end den illegale migration, der foregår i dag, og som ingen jo, og slet ikke i Europa, har nogen interesse i.
Så for mig at se
er det her et forsøg på at skabe kontrol over et område, der i dag ikke er kontrol over, og hvis vi så får brug for – og det tror jeg personligt vi gør, det tror hr. Søren Espersen nok ikke – at få noget kvalificeret arbejdskraft, fordi vi simpelt hen har en demografisk udvikling, der gør, at vi ikke har nok hænder herhjemme, kan vi gøre det, men vi kan også lade være.
Derfor forstår jeg egentlig ikke, at hr. Søren Espersen er så ked af den aftale, for det er jo ikke noget, der tvinger Danmark til noget som helst, det er bare noget, der giver større klarhed og større kontrol, hvis det i øvrigt lykkes at implementere den.
Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Tak, og tak til ordføreren for at rejse nogle interessante problemstillinger.
Ordføreren nævnte det her med den Afrikanske Union og EU og den aftale, der nu er faldet på plads, og som Politiken beskriver i dag.
Jeg synes jo, det er en forfærdelig aftale, fordi Mogherini pudsigt nok beskrev den som en aftale, der gav håb til mange afrikanere om at kunne komme til Europa.
Jeg synes, det er helt galt, at man giver det håb.
Hvorfor skal man give det håb?
Hvad er det, der gør, at EU – også Danmark – skal åbne op for mulighed for migration fra Afrika ind i Europa?
Hvorfor?
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-12-01:
Nu er det i hvert fald fra hestens egen mund som politisk ordfører for Enhedslisten og udenrigsordfører for Enhedslisten, at jeg har sagt det klart, og så håber jeg ikke, at der er tvivl om den sag.
Holger K. Nielsen (SF), 2017-12-01:
Det er jeg meget glad for at høre, og det synes jeg er meget fint.
Når jeg spurgte, er det, fordi det har undret mig, at det internationale udvalg hos Enhedslisten til mig, sådan som jeg har set det i hvert fald, ikke har udtalt sig om det.
Men nu har jeg det fra ordføreren her, og derfor er det glimrende.
Tak for det.
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-12-01:
Det kan hr. Holger K. Nielsen være helt rolig ved.
Det er ikke nyt, når jeg siger på vegne af Enhedslisten, at Enhedslisten tager afstand fra den undertrykkelse, der foregår i Venezuela, og blot fordi folk påstår at være venstreorienteret, er det ikke en undskyldning for at lave overgreb på grundlæggende menneskerettigheder.
Det er Enhedslistens klare princip, og det er også det princip, vi har forfulgt i forhold til vores kritik af den undertrykkelse, der foregår i Venezuela.
Holger K. Nielsen (SF), 2017-12-01:
Tak for det.
Hr. Nikolaj Villumsen kom jo vidt omkring, og det er helt okay, sådan skal det jo være i en debat som den her.
Jeg har et spørgsmål til et område lidt langt væk herfra.
Det drejer sig om Venezuela, hvor man har en præsident, der har kørt landet økonomisk i sænk, undertrykker alle demokratiske rettigheder og er et kæmpe, kæmpe problem, ikke mindst når han samtidig kalder sig venstreorienteret.
Da han blev valgt, sendte Enhedslistens internationale udvalg et meget, meget varmt lykønskningstelegram til ham.
Jo, enkelte kollegaer til hr. Nikolaj Villumsen, f.eks. hr. Pelle Dragsted, har jeg hørt tage afstand fra Maduro, men jeg har ikke hørt nogen afstandtagen fra Enhedslisten som parti, fra partiets internationale udvalg, fra partiets ledelse, og der vil jeg godt høre fra ordføreren her i dag, om vi kan regne med, at Enhedslisten tager fuldstændig konsekvent og entydig afstand fra den undertrykkelse af befolkningen og undertrykte demokratiske rettigheder, der finder sted i Venezuela, også selv om styret kalder sig socialistisk.
Martin Lidegaard (RV), 2017-12-01:
Vi er jo desværre nok det eneste parti, der nu i øjeblikket sidder rundt om bordet – måske bortset fra Liberal Alliance – der er meget stærkt optaget af forebyggende og stabiliserende indsatser internationalt, så jeg kan nok ikke garantere, at vi får ændret hele pakken.
Det ville heller ikke være helt rimeligt rent demokratisk.
Men jeg har absolut en forventning om, at vi får sat et meget stort fingeraftryk, forstået på den måde, at når vi forlader forhandlingsbordet, forhåbentlig med et fælles forlig, vil der være afsat markant flere midler til forebyggende og stabiliserende indsatser, end der ellers ville have været.
Den forventning har jeg, og det vil også have meget stor betydning for, om vi i sidste ende kan se os selv i et forsvarsforlig.
Anders Samuelsen (LA), 2017-12-01:
Altså, først er jeg helt uenig i, at vi deltager i en kamp mod Menneskerettighedsdomstolen.
Vi forsøger faktisk at værne om Menneskerettighedsdomstolen, så den også er der om både 5, 10 og 20 år og man ikke ender i en situation, hvor der kommer et så stort folkeligt oprør imod nogle domme, som bliver afsagt, at det ender med at underminere hele domstolssystemet.
Jeg tror faktisk, det er rettidig omhu at kaste sig ind i den diskussion.
Det er også min opfattelse, at det bliver anerkendt rigtig, rigtig mange steder.
Så bliver der spurgt til den protokol 16, hvor man kan sige at der mangler 2 stemmer, for at den kan træde i kraft.
Der er så også den anden protokol 15, tror jeg den hedder.
Det kræver enstemmighed at få den vedtaget.
Der kan man i højere grad tage nogle nationale hensyn ind i de domme, som bliver afsagt.
Nick Hækkerup (S), 2017-12-01:
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at vi synes, at der er grund til at kigge kritisk på den aktivistiske linje, der er ført af domstolen, altså at der er afsagt domme, som vi ikke mener har den tilstrækkelige politiske legitimitet, og at en domstol i øvrigt – det gælder den her domstol, det gælder andre domstole – efter vores opfattelse skal holde sig inden for det juridiske mandat, den har, og lade være med selv at være politisk skabende.
For ellers løber man den risiko, at domstolen kommer til at flytte nogle udviklinger mod noget, som ikke har demokratisk legitimitet, og at det på et eller andet tidspunkt fører til, at der lægges afstand til domstolen, som dermed kommer til at underminere det, som den i virkeligheden er der for, nemlig at sikre menneskerettighedernes overholdelse.
Det er lige så stor en fejl som den aktivistiske domsafsigelse, som var den politik, der blev ført af EF-Domstolen, som den hed dengang, men som nu hedder EU-Domstolen.
Så aktivistiske domstole: Nej tak!
Det har domstolen ikke.
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-12-01:
Tak for det.
Man kan sige, at det jo er sådan med Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, at hvis man er uenig i dens tolkninger, eksempelvis af at homoseksuelle også har ret til ægteskab, jamen så kan man som lande samle sig og lave en protokol, en konvention, imod det.
Det er en mulighed, som man har som lande.
Så jeg køber simpelt hen ikke det her med, at man er magtesløs som politiker.
Det synes jeg er bekymrende.
Samtidig har vi så en situation, hvor den danske regering både nægter at undertegne, men også nægter at ratificere den her protokol 16 til den europæiske menneskerettighedskonvention – lige præcis protokol 16, som ville gøre det muligt for Højesteret at få en vejledende udtalelse fra Menneskerettighedsdomstolen i eksempelvis udvisningssager om kriminelle udlændinge, altså netop noget af det, som regeringen efterlyser en reform af.
Så hvad er det, der gør, at regeringen sidder på hænderne over for en konkret konstruktiv, positiv reform af Menneskerettighedsdomstolens arbejde?
Holger K. Nielsen (SF), 2017-12-01:
Det er der, hvor jeg synes, at kæden springer af for hr. Søren Espersen.
Det er jo rigtigt, at i 2001 var det efter den 11. september, men da vi gik med i ISAF i 2005 – jeg var selv ordfører dengang – handlede det jo meget mere om en stabiliseringsindsats, og det var den, som har givet de meget store problemer.
Det skulle være en stabiliseringsindsats, som udelukkende, kunne man næsten forstå, skulle have et civilt formål, bygge skoler og støtte regeringen i Kabul osv., men meget hurtigt blev det til direkte krig.
Hvorfor skete det?
Bør vi ikke analysere det lidt grundigere, også med henblik på, at vi ikke gør den samme fejl igen?
Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Igen synes jeg, at det er en speciel måde at sætte det op på.
For var den civile del, der ydes, f.eks. i Afghanistan med opførelse af skoler og mulighed for piger til at komme i skole, som jo så sikkert ikke bliver til noget, når Taleban overtager igen, heller ikke det værd?
Altså, jeg synes ikke, man kan gøre det op på den måde.
Når man engagerer sig i et andet land, hvad enten det er militært eller civilt, så kommer man til at gøre store fejl.
Grunden til, at vi agerede militært i sin tid i Afghanistan – det tror jeg altså ikke der er nogen tvivl om – var jo, at der var en trussel, ja, også ovenikøbet et angreb på et NATO-land.
Det er en anden diskussion, men vi begår altid fejl i de her ting, hvad enten det er civilt eller militært.
Holger K. Nielsen (SF), 2017-12-01:
Nej, det her går jo lidt ind i den diskussion, som jeg også havde med hr. Martin Lidegaard før.
Jeg skal ikke gå ind på, hvordan forhandlingerne foregår i forsvarsforligskredsen lige nu, men mit spørgsmål lød lidt anderledes.
Det var: Ville det ikke være relevant, hvis også hr. Søren Espersen – og det gjorde han egentlig også selv, da han stod heroppe – foretog en større analyse af, om det har været prisen værd at bruge så mange militære ressourcer i Mellemøsten?
Har det været prisen værd?
Kunne de ikke have været brugt anderledes?
Og er det noget, vi bør satse yderligere på?
Der er en række betragtninger i den her redegørelse om, hvordan man kan gøre det anderledes og lidt bedre, men bør vi være der militært på den måde, vi er der i øjeblikket, i Mellemøsten?
Og hvis vi ikke bør det, er der så ikke grundlag for, at vi kan gentænke vores sikkerhedspolitiske instrumenter, f.eks. i forhold til Mellemøsten, så det bliver langt mere en stabiliseringsindsats, humanitær bistand osv.?
Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Nu kommer SF jo ikke med i forliget denne gang, men om den der krudt og kugler-diskussion må jeg sige, at den forstår jeg slet ikke.
Hvis ikke et militært budget har at gøre med krudt og kugler, hvad har det så med at gøre?
– det er bare sådan et slag på tasken – i det årlige budget, hvor vi så har et militært budget på omkring et par og tyve milliarder.
Er det ikke bare det?
Og hvorfor kan det ikke være sådan, at et militært budget netop har at gøre med godt materiel og dygtige soldater?
Så forstår jeg ikke noget mere.
Martin Lidegaard (RV), 2017-12-01:
Det er korrekt forstået.
Det har vi jo været ude med offentligt, så det kan jeg også sagtens sige her.
Vores udgangspunkt har været et ønske om at fordoble Miljø-, Freds- og Stabilitetsrammen eller i hvert fald øremærke nogle af de midler, vi afsætter til internationale operationer, til freds- og stabiliserende indsatser.
Det er jo simpelt hen, fordi vores grundtanke er, at det kan være nødvendigt at skride ind.
Jeg har egentlig grundlæggende samme skepsis som hr. Søren Espersen over for, hvor meget det nytter, og vil sige, at man skal tænke sig vanvittig godt om, før man gør det.
Men det, jeg er helt hundrede procent sikker på, er, at hvis man vælger at gå ud i en skarp indsats og ikke på forhånd har tænkt en stabiliserende indsats ind bagefter, der kan forebygge nye konflikter, nytter det i hvert fald ikke noget.
Holger K. Nielsen (SF), 2017-12-01:
Det vil sige, at man har en forestilling om, at der skal bruges færre penge på krudt og kugler og flere penge på stabiliserende indsatser.
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-12-01:
Jamen jeg synes, det skal håndteres.
Helt konkret har vi jo fra Enhedslistens side bakket op om EU's sanktioner efter annekteringen af Krim og efter Ruslands militære involvering i det østlige Ukraine, fordi vi synes, det skal have en konsekvens, og at der skal lægges økonomisk og politisk pres.
Vi har også argumenteret for et nej til den her Nord Stream 2-rørledning i Østersøen.
Der, hvor jeg tror vandene skiller mellem Socialdemokratiet og Enhedslisten, er, at vi simpelt hen ikke tror på, at man bliver mere sikker ved at opruste.
Tværtimod risikerer man med øget oprustning i Østersøen at øge faren for åben konflikt, og der er også det problem, at man fjerner fokus i Rusland fra de store sociale problemer og den korruption, som Putins regime står for.
I stedet for kan han her forud for præsidentvalget blæse sig op og får formentlig en styrket position.
Så der er vi uenige.
Der mener vi faktisk, at det ender med at styrke Putin i stedet for at svække Putin, som er vores målsætning.
Holger K. Nielsen (SF), 2017-12-01:
Tak for det.
Den radikale ordfører, som jo på mange måder holdt en fremragende tale, kommer ind på forsvarsforligsforhandlingerne, og han garnerer det med en retorik, som han har brugt meget i hele det her forløb, nemlig at der skal bruges færre penge på krudt og kugler og flere penge på forebyggende indsatser og humanitær hjælp.
Så er det, at mine spørgsmål lyder: Hvis man ser på det udspil, regeringen er kommet med, er det så andet end krudt og kugler?
Er der andet i det, og har De Radikale en forestilling om, at man radikalt kan ændre den balance, der er mellem krudt og kugler og en anden form for sikkerhedspolitik?
Og hvis det ikke lykkes, vil man så alligevel gå med i et forsvarsforlig?
Nick Hækkerup (S), 2017-12-01:
Når Rusland så har stormagtsambitioner, kunne jeg godt tænke mig at høre Enhedslistens bud på, hvordan det skal håndteres, og om NATO har nogen som helst relevans i den sammenhæng.
Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Det synes jeg næsten er den største ære, jeg nogen sinde har oplevet.
Tak for det.
Det kan vi da godt sige.
Altså, det er jo da rigtigt set, at da vi sad i den her sene nattetime og skulle have flyveren af sted, var det for at redde Benghazi og Benghazis befolkning, som jeg husker det, og det blev så ændret til netop regimeskifte.
I Afghanistan blev det så ændret fra noget andet og i Irak også fra noget andet for at få det til at passe bedre sammen.
Så det har hr. Søren Søndergaard måske ret i.
Det var nok det, der komplicerede de her ting.
Jeg bryder mig ikke om, at man skal finde en anden forklaring, hvis nu den første ikke rigtig duer.
Det gjorde man også i forhold til Saddam Hussein, hvor man jo fandt ud af, at det ikke var sådan med masseødelæggelsesvåben og forbindelser til al-Qaeda osv., og så fandt man på noget andet.
Jeg bryder mig ikke om den form, så det vil jeg da gerne give hr. Søren Søndergaard.
Søren Søndergaard (EL), 2017-12-01:
Tak til hr. Søren Espersen for en – synes jeg – tankevækkende tale.
Især bemærkede jeg det afsnit i talen, hvor hr. Søren Espersen berørte det problem, der består i, at man giver mandat til en type aktion, og i løbet af noget tid ændrer mandatet for aktionen sig, og så står man reelt i en helt anden situation.
Der er det så, at jeg vil spørge hr. Søren Espersen, om det i virkeligheden er et udtryk for en vis måske forsinket forståelse for Enhedslistens synspunkt i forbindelse med Libyen, hvor vi jo stod i den situation, at vi sendte soldater af sted med det klare mandat at forsvare civilbefolkningen, og inden for mindre end 48 timer blev det ændret til at handle om regime change, altså at skifte regimet, hvorfor Enhedslisten, der jo ikke havde givet mandat til det, trak sin støtte til aktionen.
Så var det en om end forsinket forståelse for Enhedslistens handlemåde i den situation?
Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Jamen jeg vil heller aldrig nogen sinde sige aldrig, det vil jeg ikke.
Hvis vi så siger, at der indimellem godt kan tænkes sanktioner, så skal det i hvert fald være på den måde – jeg tænker egentlig på erhvervslivet i det her og ikke så meget på, at det ikke virker, og det synes jeg er væsentligt at sige – at det ikke er erhvervslivet, der lider.
Så må vi herinde også være parate til – når vi indfører sanktioner, for det er jo let at gøre med et flertal i Folketinget – at hjælpe erhvervslivet med penge, f.eks. de næste 1, 2, 3 år, indtil de finder nye markeder.
Det er jo ikke fair, at vi laver en politisk afgørelse om sanktioner og sidder her med glorie om hovedet, og så er det alligevel stakkels fødevareproducent dit eller dat, der kommer til at lide under det her.
Jeg tvivler på, at vi kan få det igennem i Folketinget.
Men kan vi det, synes jeg det er en god idé.
Nick Hækkerup (S), 2017-12-01:
Det kunne måske også have føltes lidt som at blive omklamret af en lommetyv, men lad nu det ligge.
Tak for en god tale.
Og jeg synes jo, at der er en række situationer, hvor vi er til stede ude i verden, hvor vi blander os, dels af idealistiske grunde, men også fordi der ellers vil være en situation, som vil have en afsmittende virkning på os, som vil have betydning for os.
Altså, det kunne eksempelvis være, at kan vi ikke håndtere migrationsstrømmene i nærområderne, ved vi, at det har en kæmpestor betydning for os.
Kan vi ikke foretage bekæmpelse af terrorisme ude i verden, er der en betydelig risiko for, at det smitter af på os.
Martin Lidegaard (RV), 2017-12-01:
Det er jo lige det, der er sagens kerne, for de sanktioner, der er indført, er jo lige præcis bl.a. forbud mod indrejse af nøglepersoner, der har et særligt ansvar.
Det er jo meget målrettet Krim, men jo også Ruslands aktive aggression i Donbass-regionen og det østlige Ukraine, som er med til at destabilisere store dele af landet.
Det giver også hovedpiner på længere sigt.
Nu har jeg også selv en aktie i det, fordi jeg var udenrigsminister, da vi indførte de sanktioner.
Jeg står bag dem, og jeg står ved dem.
Det er, fordi alternativet til sanktioner for mig er en eller anden form for militær respons eller noget, der kunne bringe situationen helt ud af kontrol
Jeg har bare svært ved at finde et bedre, kan man sige, redskab i vores værktøjskasse end lige præcis meget målrettede sanktioner.
Og det er derfor, det undrer mig, at Dansk Folkeparti så vedholdende går imod de sanktioner, for jeg synes egentlig, at det er en ret moderat og meget præcis, kan man sige, reaktion, selv om den ikke løser alle problemer.
Søren Espersen (DF), 2017-12-01:
Men det er jeg også enig i.
Altså, der må også være en statsretlig orden på den måde, og det har der ikke været her.
Krim viser måske en situation, som gør det her meget, meget vanskeligt, fordi vi jo har hægtet vores sanktioner op på Krim.
Jeg tror ikke, at der er nogle mennesker til stede i det her Ting, som har en forestilling om, at Krim nogen sinde igen vil blive en del af Ukraine.
Det kommer ikke til at ske, om så der falder grøn sne.
Vi ved det, og alligevel har vi hægtet sanktioner op på Krim; det gør det besværligt.
Det burde vi nok ikke have gjort, for på et eller andet tidspunkt skal vi altså ud af det her.
Vi kan selvfølgelig ikke have sanktioner mod Rusland de næste 20-25 år eller 50 år, men til den tid vil Rusland stadig have Krim.
Jeg er fuldstændig enig i, at der skal reageres, men sanktioner er nok ikke den rigtige måde at gøre det på.