Inger Støjberg (V), 2018-12-05:
Tak for det, og tak for muligheden for at diskutere det her vigtige emne i dag.
Vi har jo, som jeg tror at det er alle bekendt, indgået en ny finanslovsaftale, og et af hovedelementerne i aftalen er, at asyl ikke længere skal betragtes som en automatisk adgangsbillet til permanent ophold i Danmark.
Det klare udgangspunkt skal være, at flygtninge får midlertidig beskyttelse og skal vende hjem, når der ikke længere er et beskyttelsesbehov.
Og imens flygtninge og deres familier er i Danmark, skal de hurtigst muligt, naturligvis, i beskæftigelse og blive selvforsørgende.
Det er sund fornuft.
Og integration skal selvfølgelig altid ses og ske inden for den her ramme.
Man skal tage Danmark til sig, og man skal forsørge sig selv.
Men det ændrer ikke på, at opholdet i Danmark ophører, den dag beskyttelsesbehovet er væk.
Hvis vi ser tilbage i et historisk perspektiv, så er der i løbet af de sidste 40 år kommet en meget stor gruppe af ikkevestlige indvandrere til Danmark.
I 1980 var vi 5,1 millioner mennesker i Danmark, og i dag er vi 5,8 millioner.
Den vækst skyldes primært, at der er kommet indvandrere og efterkommere i Danmark.
Langt størstedelen af de personer, der er kommet til landet siden 1980'erne, har ikkevestlig baggrund.
Hvor der i 1980 var omkring 50.000 mennesker i Danmark med ikkevestlig baggrund, er der i dag godt en halv million.
For mig at se
er der ingen tvivl om, at antallet af udlændinge, der kommer til Danmark, betyder noget for beskæftigelsesindsatsen.
Det betyder også noget for udfordringerne med integrationen og for indsatsen imod parallelsamfund.
Det er derfor, at regeringen fører en stram udlændingepolitik for at få indvandringen i Danmark under kontrol.
Og det er netop også derfor, at regeringen og Dansk Folkeparti nu med en ny finanslovsaftale har aftalt en kursændring i udlændingepolitikken, hvor det understreges, at det klare udgangspunkt for asyl er midlertidighed, og at opholdstilladelser skal inddrages eller nægtes forlænget, når der ikke længere er et beskyttelsesbehov.
Vi har allerede, siden regeringen tiltrådte for ca. 3½ år siden, strammet reglerne på både asyl- og familiesammenføringsområdet og betingelserne for at få permanent opholdstilladelse flere gange.
Og i forhold til de udlændinge, der er kommet til landet, har vi indført integrationsydelsen, kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen, og vi har stillet krav, og vi har sikret, at det kan betale sig at arbejde.
Vi har ført en stram og konsekvent og realistisk udlændingepolitik, vi har sikret os, at man ikke blot modtager færre flygtninge, men også, at vi har bedre kontrol med, hvem det er, der kommer til landet og ikke mindst, at de, der opholder sig i Danmark, hurtigst muligt kommer i beskæftigelse og bliver en del af det danske samfund.
Nu skruer vi så med den nye finanslovsaftale yderligere på nogle af de her håndtag.
Men lad os først se lidt nærmere på, hvordan det rent faktisk er gået de ikkevestlige indvandrere og efterkommere, der bor i Danmark.
Jeg er først og fremmest optaget af, at de udlændinge, der kommer til Danmark, hurtigst muligt kommer i beskæftigelse, så de kan bidrage positivt til samfundsøkonomien i stedet for at blive forsørget af ydelser fra det offentlige.
Og siden Venstreregeringen i sin tid tiltrådte i 2015, er over 44.000 flere udlændinge med ikkevestlig baggrund kommet i job, og andelen af den gruppe, som har et job, er steget fra 46 pct. til 51 pct.
Hvis vi ser på indvandrere med vestlig baggrund, så ligger beskæftigelsen i gennemsnit omkring 15 procentpoint højere i samme periode.
Siden 1980'erne har det altså været den største udfordring at få ikkevestlige indvandrere integreret på arbejdsmarkedet, og det kan der være forskellige forklaringer på.
En ret væsentlig del af forklaringen er nok, at den gruppe af ikkevestlige indvandrere, der kommer til landet, typisk har et markant højere uddannelsesniveau og også nogle kompetencer, der bedre matcher et højproduktivt dansk arbejdsmarked, men vi må også konstatere, at beskæftigelsen blandt ikkevestlige indvandrere stadig halter markant efter personer med dansk baggrund, selv om der har været en fremgang.
Vi kan ikke mindst se, at der er alt for få indvandrerkvinder med ikkevestlig baggrund, der er i arbejde.
Det gælder særlig de første år efter ankomsten til Danmark.
Det er vigtigt at få kvinderne ud på arbejdsmarkedet, og det er det af flere grunde.
Det er vigtigt, at vi ikke skaber en forventning hos flygtninge.
Det skal vi sende et meget klart signal om, og det gør vi også med den nye finanslovsaftale.
Når det er sagt, er det også vigtigt, at man tager Danmark til sig i den tid, man er her i landet.
Men der er parallelsamfund, hvor udlændinge bosætter sig i de samme boligområder og lever isoleret med egne normer og værdier og uden kontakt til den helt almindelige danske hverdag.
Kvinder regnes for mindre værd end mænd, social kontrol begrænser den enkeltes frihed.
Jeg har sagt det før, men jeg gentager det meget gerne: Integration for mig handler ikke om, at vi bøjer os lidt hen imod hinanden, giver os lidt og mødes et sted på midten, det handler om, at når man kommer til Danmark, så skal man acceptere og respektere danske normer, traditioner og værdier, og det skal vi stå fast på.
Og her står vi utvivlsomt over for en stor udfordring i Danmark.
Det sørgelige er i virkeligheden, at det gør man i hele Europa.
Vi har indgået en lang række brede politiske aftaler.
Det betyder bl.a., at ghettoerne i 2030 er helt væk.
De fysiske rammer skal nedbrydes eller forandres, og der skal sættes ind over for den tankegang at isolere sig fra resten af det danske samfund.
For det er i høj grad også med til at skabe ghettoer og parallelsamfund, når der findes områder som de her.
Derfor er jeg rigtig glad for, at vi har fået vedtaget en lovgivning, der skal komme ghettoerne til livs og modvirke, at nye ghettoer opstår.
Hvis jeg lige skal opsummere regeringens mål for de udlændinge, der opholder sig i Danmark, så er der tre ting, som er helt grundlæggende, når udlændinge opholder sig her. Man skal for det første arbejde og forsørge sig selv, og det skal man, lige så længe man er her.
Man skal altså ikke blot parkeres på offentlig forsørgelse.
Det tror jeg sådan set de fleste vil være enige med mig i.
Det er kun rimeligt over for både den enkelte, men jo i høj grad også over for skatteborgerne i Danmark, der skal betale regningen.
For det andet skal man tage Danmark til sig med alt, hvad det indebærer, mens man er her.
Det betyder, at man skal respektere danske værdier, og det betyder, at man skal tage selve fundamentet til sig af frihedsværdier, ytringsfrihed, religionsfrihed, ligestilling, hvor piger og drenge og kvinder og mænd er lige meget værd.
Det betyder, at social kontrol og æresrelaterede konflikter ikke hører hjemme i Danmark.
For det tredje er rammerne for et ophold i Danmark meget tydelige.
Et ophold som flygtning er midlertidigt.
Når der ikke længere er et beskyttelsesbehov, er det helt klare udgangspunkt, at så skal man rejse hjem igen.
Til det første spørgsmål vil jeg sige: Jo, der er en stor forskel i sammenligning med kineseres og vietnameseres evne til både at forsørge sig selv og, kan man sige, falde ind i den helt almindelige danske hverdag.
Og til det andet vil jeg sige, at jeg i hvert fald kan konstatere, at det jo ikke er buddhister, jøder og hinduer, der underlægger deres kvinder social kontrol, det er det ikke, og der er da ingen tvivl om, at hvad angår social kontrol, æresrelaterede konflikter – en dyb kløft, når det handler om accepten af ytringsfrihed, religionsfrihed og ligestilling – så er det jo ikke jøder, hinduer eller buddhister, der er repræsenteret der.