Roger Courage Matthisen (ALT), 2019-03-26:
Tak for det.
Det sagde Simone de Beauvoir.
Og den meget berømte sætning synes jeg egentlig er vigtig at have i baghovedet, når vi taler ligestilling.
Hvorfor jeg synes det, vil jeg gerne gøre tydeligt i min tale.
For der er masser af fine elementer i ministerens ligestillingsredegørelse, og jeg er glad for, at der også er fokus på at aflive de myter, der fastholder stereotype og falske forestillinger om kvinder.
Men alligevel er der lang vej i Danmark i forhold til ligestilling, særlig på arbejdsmarkedet.
For vi halter meget bagefter vores nordiske naboer – og hvorfor?
Jeg tror, at det måske mest bremsende for reel ligestilling i Danmark og en af de væsentligste årsager til, at udviklingen går så langsomt, er, at vi har en kollektiv forestilling om, at vi allerede er nået i mål med ligestillingen.
Vi ser det som en dansk kerneværdi.
Den forestilling gør os blinde for, at manglende ligestilling er et reelt problem, og vi kan ikke finde løsninger, hvis ikke vi kan se problemet.
Der er ingen af os, hverken mænd, kvinder eller andre køn – eller blot mennesker – der kan stille sig uden for samfundet, fralægge sig alle sine sociale kategorier og indtage en objektiv position.
Vi er alle sammen socialiseret ind i en kultur med dertil hørende normer, strukturer, værdier, forestillinger og fortællinger om vores krop, om andres kroppe, om køn, seksualitet, kultur, etnicitet osv.
Og vi agerer ofte ubevidst i de her strukturer og normer, som vi er vokset op under – med andre ord forstår vi verden gennem bestemte briller.
Det ligger så dybt i os, at vi ikke altid er bevidste om, hvordan det her så manifesterer sig.
Lad mig bringe min egen position i spil igen – det gjorde jeg også i sidste ligestillingsdebat.
Jeg er en mand.
Jeg er privilegeret i forhold til mit køn.
Mit køn alene giver mig privilegier i samfundet.
Det giver mig adgang til magt, fordi manden historisk set har haft – og desværre stadig væk har – magten mange steder.
At være mand er derfor på mange måder normen.
Som Simone de Beauvoir slog fast, var kvinden i et mandsdomineret samfund det andet køn.
Fordi jeg er i en position, hvor jeg ikke oplever diskrimination, udelukkelse og begrænsninger på baggrund af mit køn, kan jeg være blind over for dem, der gør det.
Jeg synes måske, jeg lever i et ligestillet samfund, jeg synes måske, det er små tal, vi arbejder med, og jeg synes måske, det ikke er særlig vigtigt, og derfor kan jeg have blinde vinkler.
Derfor er vi nødt til at gøre os bevidste om, at vi ikke altid er bevidste om vores blinde vinkler.
Næste skridt er så, at vi tager initiativer til, at vi bliver i stand til at reflektere kritisk over normer, strukturer, forholdet mellem magtpositioner, minoritet/majoritet, og hvordan det skaber praksisser, som opretholder og reproducerer normer og strukturer, der skaber ulighed og ubalance mellem kønnene og mellem minoritet og majoritet.
Derfor håber jeg også, at der er opbakning til vores forslag om obligatorisk undervisning i køn, ligestilling og mangfoldighed, herunder normkritik, som kommer i salen den 4. april.
Men det skal også give os en viden om, hvordan det hænger sammen.
Vi førstebehandler det i næste uge, og jeg håber som sagt, der vil være opbakning til det.
Nu sagde jeg før, at jeg er en mand, men jeg er ikke kun en mand, jeg er også en ikkehvid mand i et samfund, hvor hvid er normen.
Så jeg befinder mig i et krydsfelt, hvor jeg i kraft af mit køn har nogle privilegier, men i kraft af min baggrund, min hudfarve må undvære nogle privilegier.
Og det er afgørende at forstå forskellige sociale forhold – at klasse, køn, race og seksualitet har betydning for den enkeltes livsmuligheder.
Det er afgørende, og det er det, vi kalder intersektionalitet, altså skæringspunktet mellem forskellige sociale forhold og identitetskategorier.
Og hvis vi i politik og lovgivning ikke har forståelse for de her kategorier, og hvordan de hænger sammen og påvirker den enkeltes livsmuligheder, så risikerer vi, at vi kun laver en ligestilling, som er for nogle kvinder, og som overser økonomiske, sociale og kulturelle slagsider for andre.
Det er os, der er med til at sætte rammerne for reel ligestilling, og hvordan vi italesætter de her normer og problematikker.
Vi er enige om – næsten, tror jeg – at der er et problem i større eller mindre grad, så hvorfor er vi ikke nået længere?
Andelen af kvinder i bestyrelser i virksomheder, der var omfattet af lovkravet i 2017, er kun steget med det, der i gennemsnit svarer til 0,7 pct. årligt siden 2013.
For mig at se
vidner det simpelt hen om, at det ikke er nok at indføre et lovkrav om frivillige måltal og politikker for at få flere kvinder i ledelse, den såkaldte danske model.
Det er på tide, at vi tager det næste skridt, det, vi gennem forskning ved virker, nemlig kønskvotering.
Kvotering er ikke et mål i sig selv, det er et middel, og det er et midlertidigt middel.