Christian Juhl (EL), 2018-05-17:
Tak for ordet.
Og tak for alle kommentarerne.
Jeg har ligget søvnløs mange aftener for at tænke over de her ting, og jeg har tænkt: Hvorfor kan det være så svært?
En ting er, at jeg ikke har så meget respekt for EU og EU's mange bureaukratiske regler, men hvis man nu gik ind på dem, hvad kunne man så gøre?
Og derfor har jeg tænkt: Hvad gør vi?
Grundproblemet er 2014-loven, for var den ikke blevet vedtaget, havde vi ikke stået i den her situation; så havde fonden selvfølgelig arbejdet videre efter de regler, den nu havde.
Så havde EU ikke kunnet blande sig, og så havde vi sådan set kunnet køre videre derudad.
Og institutionerne kunne forny deres lån.
Og hvis en minister på et tidspunkt fandt ud af, at der vist lige var nogle penge, der skulle betales tilbage, kunne man begynde at lave nogle langsomme tilbagebetalingsordninger.
Da jeg blev opmærksom på det her ved en henvendelse fra nordjyske institutioner, troede jeg, det var et isoleret problem.
Det var det ikke.
Det viste sig at være et landsdækkende problem med 46 institutioner involveret og 867 mio. kr., som var udlånt.
Så blev det et større problem, og ministeren sagde i det samråd, jeg bad om i marts eller april 2017: Ja, det må vi have løst; vi må have det hele på bordet og fundet ud af det, og så må vi løse det fra en ende af.
Og han var vældig optimistisk, indtil han så indkaldte til et møde, hvor han sagde: Det er mere kompliceret end som så.
Så var det, at kammeradvokaten skulle lave en redegørelse, og det var sådan set godt nok, for det synes jeg gav noget afklaring.
Det er faktisk ret godt, vi har fået den kammeradvokatafklaring, når nu vi er, hvor vi er.
Vi kan jo ikke spole tiden tilbage; vi kan højst spole en lov tilbage, hvis det er det, vi vil.
Og den fik jeg selv meget ud af.
For det første er der forskel på nye og eksisterende støtteordninger.
Det er da en god ting at vide.
Det vil sige, at eksisterende ordninger kan vi arbejde med, uden at EU blander sig.
Der er en bagatelgrænse i EU, som – vil jeg gætte på – mindst 40 af de her arrangementer falder ind under.
Og det vil sige, at dem vil EU under ingen omstændigheder blande sig i.
Det gør det lettere for os at finde en løsning.
Så er der jo spørgsmålet om, hvornår det så reelt er konkurrenceforvridende.
Det er jo ikke noget, EU bare bestemmer.
Hvis de påstår, at vi er konkurrenceforvridende, har vi jo heldigvis en smule at skulle have sagt.
Vi lever i en retsstat, hvilket vil sige, at vi kan få nogle til at afgøre, om det er det.
Jeg kan ikke forestille mig, at f.eks. et egnsmuseum i Hobro kan beskyldes for at være konkurrenceforvridende over for et museum i Hamborg, Flensborg, Kiel eller andre steder, ved at de har fået et tilskud, der måske giver en entré, der måske er 10 kr. lavere, eller at de har lavet en særlig flot elektronisk udstilling i det ene hjørne af museet.
For det første findes der ikke et lignende museum i Tyskland, for det andet er der ingen, jeg kender, som rejser efter et museum, fordi det er 10 kr. billigere end et i Flensborg.
Det har først og fremmest noget med kulturstøtte at gøre, hvis det har noget.
Så er der i øvrigt ikke tale om støtte; der er tale om lån.
Der er udtrykkeligt tale om lån.
Der er nogle, der opfatter de her fordelagtige lån som gaver, fordi de kan forlænges med endnu 25 år, når de første 25 år er gået.
Grunden til, at de er formuleret som lån, er jo det, at hvis et museum lukker, er det Feriefondens penge, og så skal de tilbage til Feriefonden.
Jeg synes, det er forkert, som Liberal Alliances ordfører sagde, at det er en rablende vanvittig ordning.
Der kan være meget fornuft i at låne penge ud til det her, når nu der står nogle penge i en fond.
Så er spørgsmålet: Hvordan får vi dem tilbage?
Det har skiftende regeringer gjort.
Enhedslisten har sågar en gang været med til det også – et mindre beløb godt nok – men vi har været med til det.
Det er derfor, jeg føler et moralsk ansvar for at være med til at finde en løsning.
I 2017 spurgte jeg ministeren: Hvornår kommer der så en løsning?
Og så sagde han jo: til sommer.
Og det lykkedes så ikke.
Så sagde han: til efteråret.
Så sagde jeg: Skulle vi ikke prøve at sætte os ned og finde en løsning?
Og jeg tilbød, at vi kunne sætte os sammen i januar måned og prøve at skrue en løsning sammen.
Så prøvede jeg igen i april, fordi det var sidste frist for at fremsætte beslutningsforslag i Folketinget, og så tænkte jeg: Det var da ærgerligt ikke at udnytte det, hvis der var mulighed for sammen med ministeren at skrue en løsning sammen ved at sidde her halvanden times tid på en dejlig solrig majdag og diskutere de her ting.
Ministeren så mit forslag, og så sagde jeg: Hvis ministeren har et bedre forslag, vil jeg gerne være med til at forhandle det, og lad os så komme i gang med det.
Det afviste han, og derfor fremsatte jeg selvfølgelig beslutningsforslaget.
Jeg synes ikke, det er kompliceret, og jeg synes, at de fleste her gør det mere kompliceret, end det er.
Pengene er med lovændringen her i 2014 låst, og det vil sige, at Feriefondens ledelse ikke kan begynde at lave kreative løsninger for at få de her penge hjem eller forlænge lånene, hvis det skulle være nødvendigt af hensyn til nogle af institutionerne.
Nogle institutioner har fået et tilbud om at få rabat og dermed betale et lavere beløb tilbage, hvis de betalte det sidste år.
Det er der institutioner der har benyttet sig af.
Det synes jeg er en løsning, som man godt kan bruge i sådan en situation som den her.
Det vil sige, at vi har tre muligheder for at give Feriefonden adgang til at finde løsninger.
Det var i øvrigt en ordning, jeg selv var med til at få ind i lovgivningen i 2014.
Vi stemte ikke for loven, men vi sagde, at vi i hvert fald under alle omstændigheder skulle sikre det, og det lovede den daværende beskæftigelsesminister, Mette Frederiksen, og det kom også ind.
Det skal selvfølgelig blive der efter min mening, men at begynde at overveje at finansiere det i satspuljen, når der ligger så mange penge ude, som vi alligevel skal have ind, er dog uden mening.
Hvorfor så stille et forslag, hvor man åbner loven op?
Ja, det har jeg jo nærmest forklaret.
Hvorfor så også sige, at ministeren i fremtiden skal holde fingrene fra grundkapitalen?
Jo, det er, fordi jeg gerne vil have, at løsningen i en årrække frem i tiden stadig væk ligger i Arbejdsmarkedets Feriefond, og det vil sige, at hvis grundkapitalen er der, og hvis de penge begynder at komme hjem, og hvis ellers regeringen holder fingrene fra pengene, så er der jo mere end rigeligt til at bruge 40-50 mio. kr. om året til socialt udsatte familier på en ordentlig og regulær måde, ikke ved at stjæle af dem fra f.eks. kontanthjælpsmodtagere og dagpengemodtagere i satspuljen.
Det ville være en rigtig, rigtig god, ordentlig og anstændig løsning, og det ville tage hensyn til de her institutioner.
Jeg vil gerne sige tak til de partier, der har forståelse for, at vi er nødt til at handle og ikke udskyde det.
Jeg er helt ærligt noget træt af de ikkesvar, der gives.
Det er påfaldende manglende kreativitet fra partierne, der siger, at vi har tillid til, at der nok findes en løsning ovre ved ministeren, og så venter vi og ser, hvad det er.
Den tålmodighed tror jeg ikke ville holde i en række andre politiske spørgsmål.
Jeg synes, at det er besynderligt, at der er den nærmest grænseløse tillid til, at der kommer en god løsning i morgen.
Jeg synes, at den lære burde vi da have fra den regering fra 2011 til 2015, at sådan kan man ikke arbejde politisk.
Man er nødt til at sige, at når man lover en løsning i sommeren 2017, leverer man en løsning, ellers forklarer man, hvornår man så gør det.
Nu har vi fået at vide om nogle måneder.
I andre tilfælde kan vi lige præcis sige den 17. august, kl. 12.00, træder den her lov i kraft, og der er der en løsning.
Det er ikke ordentlighed over for de her institutioner.
Andre ved, at de om et år eller to eller tre kommer i den situation.
Så er der nogle, der har rigtig, rigtig lang tidsfrist, fordi de har fået lånet med en lang frist for ikke ret lang tid siden.
De har bedre tid til det, og dem kunne man jo gå ind og lave en forhandling med og så sige: Nu skal I høre her, når vi kommer frem til jeres betalingsfrist, er det en frist, der skal tages alvorligt, og det skal I forberede jer på.
I kan endda få et tilbud om, at hvis I betaler 10 år før, er der den og den mulighed for at få en præmie.
Det er jo sådan nogle tanker, jeg vil foreslå.
Nu ligger jeg på mine grædende knæ og beder om at få lov til at være med til at finde løsninger.
Alligevel siger ministeren: Nej, duer ikke; vi skal nok selv ordne det.
Og så alligevel, når man spørger, hvilket svar kommer der så?
Så siger han: Det fortæller vi om en anden dag.
Det er altså ikke ordentligt.
Jeg synes godt, at man kan tillade sig at sige til de store, gamle, traditionsrige regeringspartier: Det her kan I godt gøre bedre.
Det her må I gerne stramme jer lidt mere an på og finde en løsning på, og I må gerne, uden at fortælle det til nogen, ringe til Enhedslisten og bare invitere os med i debatten, så skal I nok få lov til selv at stå og prale af det, når engang I finder en løsning.
Vi skal have fundet en løsning.
Tak for ordet.
Tak for det.
Jeg vil gerne rette en fejl i ordførerens tale, som måske skyldes aldersforskellen.
Jeg kan garantere ordføreren for, at uanset hvor skør ferieordningen og feriefonden har været, har det historisk set betydet uendelig meget for arbejderne.
Det havde en kæmpe betydning op igennem 1940'erne, 1950'erne og 1960'erne, at man kunne tilbyde arbejdere mulighed for at komme til havet eller have en ferie i Danmark, som man ikke kan vurdere værdien af.
Det er ikke længere nødvendigt, fordi de familier, der har et arbejde, har en bedre økonomi.
Derfor er det så gået over til at blive sådan en sideordning, hvor den lille del, nemlig kulturaktiviteterne, er det, der er tilbage.
Det skal vi selvfølgelig have afviklet på en eller anden måde, og det skal vi gøre på en ordentlig måde over for de kulturinstitutioner – også nu, hvor der kommer en ny ferielov, hvor vi ikke behøver at tænke så meget på det mere, fordi det løber ud af sig selv.
Men vi skal jo behandle de organisationer ordentligt, og derfor skal vi komme med nogle forslag og ikke bare lade dem svæve i uvidenhed.
Jeg vil gerne høre: Er der slet ingen ideer i Liberal Alliance til, hvordan vi skal løse det her problem?
Nu har vi jo ventet et år på ministeriet.
Er det tilfredsstillende, at vi skal vente så længe på det?