Peder Hvelplund (EL), 2019-02-08:
Tak for det, formand.
Lad mig starte med at være ærlig og tilstå, at det altid er med en vis bekymring, når jeg ser Dansk Folkeparti rejse forespørgsler til integrationsministeren.
Der kan være mange anledninger, og konsekvenserne kan til tider være overvældende.
Så meget desto større var min glæde, da jeg så, at vi denne gang skulle debattere dansk madkultur, selvfølgelig fordi jeg som sundhedsordfører ved, hvor stor betydning en god og alsidig kost har for den generelle folkesundhed, men glæden var dog allerstørst, fordi emnet talte til vestjyden i mig.
Kartoflen er en rodfrugt, der hører til et natskyggefamilien, og den stammer fra Sydamerika, hvor den har været kendt og dyrket i mere end 3.000 år, specielt i Chile, Colombia og Peru.
Det kan være svært at forstå, men helt frem til 1537 levede man faktisk i Europa uden at kende til kartoflens fortræffeligheder.
Først efter den europæiske imperialisme havde underlagt sig Sydamerika og Inkariget, kom kartoflen sammen med inkaguldet til Europa.
I starten var kartoflen dog svær at integrere.
Selv om der til tider var hungersnød og kartoflen var let at dyrke, var det svært at få folk til at tage kartoflen til sig.
Den kunne faktisk ikke rigtig vinde indpas.
Myten siger, at det først var den franske militærlæge, Antoine Parmentier, der fik gjort kartoflen populær ved at hegne sin kartoffelmark inde, men lod den stå ubevogtet om natten, for så troede folk, at den var populær og stjal kartoflerne.
Kartoflen skulle med andre ord gøres eftertragtelsesværdig og have anerkendelse, så gik integrationen langt bedre.
I Danmark var det dog de franske huguenotter, der bosatte sig omkring Fredericia, der bragte kartoflen med sig, om end det først var, da Frederik V hentede de såkaldte kartoffeltyskere herop for at opdyrke heden, at kartoflen vandt større udbredelse.
« Det er et stærkt budskab, synes jeg.
Men det lykkedes faktisk at få den sydamerikanske rodfrugt, der blev ført hertil af franske flygtninge og opdyrket af tyske indvandrere, den fantastiske kartoffel, udbredt i Danmark, og den havde med sit store indhold af C-vitamin faktisk stor betydning for, at skørbug forsvandt, også hos almuen, hen mod slutningen af 1800-tallet.
Nu skal man også huske, at kartoflen ikke bare er en kartoffel, men findes i flere sorter med forskellige karakteristika, fordele og ulemper, men dog er de alle sammen kartofler.
Jeg har selv en forkærlighed for bintjekartoflen, der med sin let melede konsistens kan trække meget sovs.
Jeg bliver dog også nødt til at hæve et advarende flag.
Jeg læste for nylig, at danske kartofler indeholder større mængder pesticidrester end udenlandske.
Det ville da være skændigt, hvis den danske kartoffel skal skamferes af, at der bliver hældt så meget gift ud i vores samfund, at den nærmest bliver usund og farlig at indtage.
Det håber jeg vi i fællesskab kan forhindre.
Kartoflen smager jo dejligt og har bredt sig ud over det meste af verden, hvor den i de fleste kulturer nydes på lige fod med ris, bulgur, pasta og brød.
Jeg synes jo personligt, at kartofler smager dejligt både sammen med kød, grønsager og også rituelt slagtet kød.
Jeg kan forstå, at Dansk Folkeparti har et problem med rituelt slagtet kød.
Så jeg vil da blot både som sundhedsordfører og som vestjyde opfordre de medlemmer af Dansk Folkeparti, der har tendens til at synes det, til at prøve retter med kartofler og f.eks. falafel.
Falafel, som jo primært består af kikærter, smager fantastisk, og man kan faktisk ligesom med frikadellen sammensætte sin egen foretrukne krydderiblanding og dermed opnå præcis den smagssammensætning, som man foretrækker.
Det har den fordel, at man nedbringer kødindtaget, hvilket både fra en sundhedsvinkel og en klimavinkel er positivt, og herudover slipper man for at skulle bekymre sig om, om ens kød er rituelt slagtet eller ej.
Men tak til Dansk Folkeparti for at rejse denne væsentlige forespørgsel, som dermed giver mulighed for at få fremhævet kartoflens indflydelse på dansk madkultur.
Nu er der heldigvis, som det også fremgår af høringssvarene, stadig væk mulighed for at styrke indsatsen med oplysning og forebyggelse i forbindelse med det her spørgsmål.
Jeg tror, at det helt grundlæggende spørgsmål, man skal stille, er: Hvordan hjælper vi de her kvinder bedst?
Det løser jo ikke problemstillingen.
På den måde støtter vi ikke de kvinder, der er udsat for det pres.
Det gør vi alene, ved at vi giver dem mulighed for at kunne sige, at det her er forkert.
Der findes sundhedsforskning, og der findes muligheder for at få oplysning om, at det her er en myte.