Mette Thiesen (DF), 2024-05-22:
Sorg er hjemløs kærlighed.
Det hørte jeg nogen sige for nogle år tilbage, og det har virkelig hængt ved.
Jeg synes, det er en utrolig smuk beskrivelse, for det er kærlighed, der ikke har noget hjem.
Man kan ikke give det til den person eller de personer, som man gerne vil, fordi de er væk; fordi man har mistet dem.
Derfor synes jeg, det var en meget smuk beskrivelse.
For nogle år tilbage mødte jeg en mand
, lad os kalde han Preben.
Han var et sted i sit liv, hvor han var kommet så langt ud, at han levede på gaden.
Han havde længe haft et alkoholmisbrug.
Han kunne ikke have et arbejde, for han var grundlæggende set så skadet af det lange misbrug.
Jeg havde en lang snak med Preben om, hvorfor det var, han var endt på gaden; hvorfor det var, han var endt, hvor han var, og vi satte os ned og tog en snak.
Han fortalte, at han jo ikke altid havde været sådan her.
Han var engang en familiefar med en dejlig kone og to skønne piger, som jeg husker det, var det tvillingepiger – og i en frygtelig bilulykke havde han mistet sin kone og sin to børn, og så havde det ene taget det andet.
For sorgen var så afgrundsdyb, at han slet ikke selv kunne komme ud af det.
Han faldt fuldstændig ned i et sort hul; han begyndte at drikke; han kunne ikke passe sit arbejde.
Han mistede sit arbejde, han mistede sin omgangskreds, han mistede sit hjem, han mistede hele fundamentet og var bare i frit fald, og han er nok grundlæggende set stadig væk i frit fald.
Hans historie gjorde sindssygt stort indtryk på mig, for der er jo altid nogle mennesker bag de her skæbner, som vi bl.a. møder som socialordførere, men grundlæggende set synes jeg, hans historie rummer så vigtige pointer i forhold til den drøftelse vi har i dag, om, hvordan vi tackler, når folk er i sorg.
Jeg skal være den første til at sige, at det er svært.
En af mine bedste veninder i folkeskolen mistede begge sine forældre til kræft inden for et år, og dengang vidste jeg simpelt hen ikke, hvad jeg skulle sige.
Jeg anede det ikke, og jeg ved ikke, om jeg nødvendigvis er blevet bedre til det som voksen, for det er så sindssygt svært at tale med mennesker, som har mistet dem, de elsker aller allerhøjst i hele verden.
Det ved vi da ikke om det gør.
Jeg har også selv som skolelærer oplevet rigtig mange børn, som på den ene eller den anden måde har mistet, eller som i hvert fald har mistet noget, som har haft værdi for dem, og det behøvede ikke nødvendigvis at være en person.
Det kunne også være, at mor og far blev skilt, eller andre ting, som har givet en rigtig, rigtig dyb sorg i lillebitte menneske, som er i gang med en proces til at blive et stort menneske og på vej ud i livet, hvor sorgen så sætter meget dybe spor.
Og det er jo egentlig derfor, jeg altid har advokeret for, at vi skal have skolepsykologerne tilbage på de enkelte skoler og at vi skal gennemføre cand.pæd.psych.-uddannelsen, sådan at man har nogen lokalt.
For jeg skulle hilse og sige, at som fagperson er det meget frustrerende at stå som lærer og vide, at der er et lille menneske her, som virkelig har brug for hjælp, men man har hverken tid eller kompetencer eller i øvrigt ressourcer til at tage sig den tid, som det tager at hjælpe det her lille menneske ud af den krise, det befinder sig i, så det er bare ekstremt vigtigt.
Når jeg fortæller de her historier både fra min egen barndom og ungdom og fra mit virke, kan man sige, som politiker, men også historier i forbindelse med min lærergerning, så er det jo, fordi vi støder på mennesker i sorg, og vi støder også selv på sorg igennem hele livet på forskellige arenaer, hvis man kan sige det sådan.
Og det er bare så ekstremt vigtigt, at vi ikke ender med, at der er nogle mennesker, der falder igennem; at vi ikke oplever mennesker som Preben, som stadig væk er i frit fald, og som vi som samfund har tabt, fordi han fik lov at falde og falde frit og falde frit alt for længe.
Jeg vil bare sige tak for at bringe debatten op.
Tak for ordet.