Jeppe Søe (M), 2024-04-12:
Tak for ordet.
Jeg synes, det meste er sagt allerede.
Det er måske sådan, det er, når talerrækken ændres.
Jeg har i hvert fald sat flueben ved rigtig mange ting, som allerede er sagt, og derfor er der med en redegørelse som den her, der jo med al respekt mere er en orientering om verdens tilstand, måske ikke så meget at debattere, men der er måske en lille smule at sige.
For mellem linjerne i orienteringen om organisationerne her ligger jo en fundamental, stærk og god dansk holdning i forhold til de sager, som organisationerne er sat i verden for at forandre og forbedre.
Jeg er lidt stolt af at bo i et land, hvor vi grundlæggende er rimelig enige om retningen i forhold til alt det, som vi lige nu ser som meget sort-hvide konflikter ude i verden.
Det er af helt afgørende betydning, at vi ikke pludselig står og roder rundt i noget nationalpolitisk fnidder i sådan en situation, men er ret klare i spyttet, og det synes jeg i virkeligheden at hele Folketinget fortjener respekt for at udvise.
Det gælder i særdeleshed netop gruppen af folk, der har udenrigspolitik som fokus, og som trods store ideologiske forskelle kan snakke sammen på kryds og tværs på alle de møder, vi har, udviser en meget ustrategisk politisk behandling af hinanden, som jeg ikke har oplevet ret meget i min tid her på Borgen; det er ikke lang tid, men jeg sidder dog i ti udvalg og vil derfor med rette kunne takke netop de mennesker, der sidder her omkring mig på første række.
Der er en forståelse af, hvor vigtigt det er at samarbejde på tværs og komme ud med en enighed, hvor vi også har lyttet til alle.
Jeg ville i virkeligheden ønske, at borgerne i samfundet i højere grad forstod, hvor godt et samspil vi kan have med hinanden, når vi ikke ligger under for mediernes ønske om en hård debat.
Hvad enten vi på en udvalgsrejse sidder sammen flere timer i en bus mod Mykolajiv i Ukraine eller går en tur i Moldova for at mødes med korruptionsenheden, benytter vi det samvær til at forsøge at forstå hinanden bedre.
Det er også politik – det er måske netop politik.
Enige er vi ikke altid, men vi finder fælles veje i en eller anden gensidig respekt – så tak for det.
Det er ikke så ofte, man får taletid til at sige den slags om hinanden, men når nu redegørelsen primært er en orientering, synes jeg, jeg ville benytte muligheden til det.
Om redegørelsen må jeg sige, at den jo egentlig blot tages til efterretning.
Det er åbenlyst, at uanset hvilke internationale samarbejder vi taler om i år, er de præget af samme grundlæggende problematikker som sidste år.
Først var det krigen i Ukraine, og herefter var det Hamas og Israel.
Og når en stor spiller som Rusland angriber et frit demokratisk land, sender det chokbølger gennem hele verden.
Det forandrer, hvem vi tror på, og også på nogle punkter, hvad vi tror på.
Det ændrer dynamikkerne mellem lande.
De splittes også nogle gange som folk, mere end de samles.
Fordømmelsen af Rusland er vi internationalt på det nærmeste grundlæggende enige om, men der er også et magtspil bagved, som de fleste af os jo kender, hvor nogle måske bliver fedtspillere, mens andre vælger en side, ligesom vi jo gør.
Det forandrer stemningen på mange møder, også i de internationale organisationer.
Her sidder oftest dem, vi er enige med, og dem, vi er imod.
Mange af de henvendelser, jeg har fået fra borgere, handler i virkeligheden om, hvem jeg ikke skal mødes med, hvem jeg ikke skal lytte til, hvem jeg ikke skal give ret, hvem jeg skal smide ud af organisationer, hvem vi skal bortvise, hvem vi ikke må dyrke sport med, og hvilke sko jeg bør købe.
Det er måske alt sammen helt på sin plads.
Det er helt forståelige reaktioner, men for mig er det i virkeligheden et stort plus, at vi i nogle sammenhænge kan sidde i samme rum med dem, vi sender ammunition til, og dem, som de kugler er beregnet til at ramme.
Hvis vi på nogen måde skal tro på, at politik spiller en rolle uden for slagmarken, er samtaler, der stopper, jo ikke vejen frem.
Det er mere end muligt, at sporet ender blindt, men politik bør være at forsøge det umulige igen og igen, også selv om der er borgere, der står og råber med bannere og endda spytter efter os, som det skete for mig i sidste uge.
Der er jo nogle få, der også sidder derhjemme, og de spytter måske ikke efter os, de råber ikke højt, og dem skal vi huske at vi også skal lytte til, inden vi tænker i strategi eller på næste valg og hurtigt går i den fælde med, at der kan komme en fin forside ud af en hurtig uenighed.