Mette Frederiksen (S), 2021-06-02:
Eleverne var tilbage, og det var de glade for.
Det er svært at lære at skifte bremser på en bil hjemme fra sofaen uden at have værktøjet mellem hænderne eller at blive bygningsmaler uden konkret at stå med en pensel og malerbøtter, og det er op ad bakke at lære om strøm og ledninger uden at være til stede fysisk.
Også her har coronaen haft konsekvenser.
En af lærerne, Daniel Svendsen, underviser på hovedforløbet til personvognsmekaniker.
Han fortalte med smittende entusiasme, godt nok bag mundbindet, at han nu var begyndt at møde ind tre kvarter før om morgenen, og at han i øvrigt forventede det samme af sine elever.
Alle dem, der ville indhente det forsømte, kunne troppe op allerede kl. 7.30.
Måske var der nogle, der lige i starten brokkede sig lidt, men de fleste stod op og var klar.
Ærlig talt tabte jeg mit hjerte den dag ude i Hvidovre.
For det er lærere som Daniel Svendsen, der skaber vores samfund, og som gør forskellen.
Det er den handlekraft, jeg oplever mange steder i Danmark lige nu – en kampgejst, en optimisme, en vilje til at arbejde hårdere for at nå længere.
Vi har klaret os godt igennem pandemien takket være befolkningens store indsats, den eminente omstillingsevne i alle dele af samfundet – erhvervslivet, myndighederne, sundhedsvæsenet – og det solide og brede samarbejde her i Folketinget om en resolut krisehåndtering.
Tak til alle i salen for det.
Som fællesskab står Danmark stærkere end i mange år.
Vi har gjort det godt, og hvad gør vi så nu?
Vi kunne jo vælge bare at stille os tilfredse, sige til hinanden, at vi jo klarede den, og læne os tilbage, lade udviklingen gå sin gang og justere lidt hen ad vejen.
Den mulighed er der, men det er ikke den, vi skal vælge.
Vi skal gå den modsatte vej – reformer, innovation, uddannelse, jobskabelse og vækst.
Lige nu har vi et langt bedre udgangspunkt, end nogen turde håbe på i de mørke uger i foråret 2020.
Vi har styrken.
Nu skal vi finde den politiske vilje til forandring.
Vores danske håndtering af pandemien viser først og fremmest, at der altid er et valg.
Vi valgte rigtigt den her gang, og nu skal vi videre.
Vi skal bruge den erfaring.
For hvad var det, vi gjorde?
Vi tæmmede tigeren.
Når vi kan bekæmpe en global pandemi, fordi vi i Danmark beslutter os for det, så kan vi meget mere end det.
Tænk, hvis vi går til de andre af samfundets store udfordringer med samme beslutsomhed; hvis vi tør stille spørgsmål, også ved de etablerede sandheder som f.eks. den påstand, at vi ikke kan gøre noget ved den stigende centralisering af vores land, eller at vi bare skal acceptere, at uligheden stiger.
Tænk, hvis vi nu gemmer automatreaktionerne lidt væk og gør op med de falske modsætninger og f.eks. insisterer på, at den grønne omstilling i Danmark både skal skabe et mere bæredygtigt samfund og skabe arbejdspladser i stedet for at sende dem ud af landet.
Tænk, hvis vi for alvor finder modet til at tage fat på de store udfordringer, som skiftende regeringer og folketingsflertal har forsøgt at løse i årtier: klimakrisen, den fejlslagne integration, det alt for meget bureaukrati i den offentlige sektor, de alt for mange unge, der ikke får en uddannelse.
I stedet for at lade være at tænke, at andre har forsøgt det før os, så lad os gå til opgaven uforfærdede og med en genvunden tro på, at svaret ikke nødvendigvis behøver at være givet på forhånd; at politik ikke kun er drift, administration og at skrue en lille smule på knapperne, men at politik er nøjagtig, som vi har vist det igennem snart halvandet år i coronahåndteringen: drømme, visioner og håb om et stærkere, et grønnere og mere retfærdigt Danmark.
Vi har en unik mulighed for at bygge oven på det Danmark, som har vist sit værd i den her krise.
Men det kræver måske først og fremmest, at vi gør som eleverne og læreren på Vestegnen – at vi begynder at stå tidligere op.
En statsministers tale her ved afslutningsdebatten plejer som regel at se bagud, tilbage på folketingsåret.
Regeringen forbereder nu et ambitiøst reformprogram.