Christian Rabjerg Madsen (S), 2021-11-11:
Tak for ordet, formand.
Pengene til velfærd skal som minimum følge med, når vi heldigvis bliver både flere ældre og flere børn.
Så kort kan den grundlæggende idé bag ved velfærdsloven i virkeligheden præsenteres.
Eller sagt på en anden måde skal rammerne til velfærden for fremtidens børn og unge være mindst lige så gode som dem, vi har i dag, uanset om der fremadrettet sidder en rød eller en blå regering – gerne bedre, men med velfærdsloven mindst lige så gode.
I 2025 vil der være 14.000 flere børn under 6 år og 69.000 flere danskere over 70 år sammenlignet med i dag.
Vi står altså over for et voksende udgiftsbehov, og det vil uvægerlig medføre en regning, som ikke bare kan betales med sålelæder, effektiviseringer og produktivitetsstigninger.
At påstå det ville være at stikke danskerne blår i øjnene.
Mere konkret skal de offentlige udgifter stige med 8,5 mia. kr. frem mod 2025, hvis man bare skal fastholde det serviceniveau, velfærdssamfundet tilbyder i dag.
Hvis pengene ikke følger med, vil velfærden langsomt blive udhulet.
Vi vil ikke som udgangspunkt nødvendigvis mærke det herinde – vi ville måske endda kunne slippe af sted med at tørre det af på kommuner og regioner – men det ville ikke være i orden.
For det vil være vores børn, vores unge, vores syge og vores ældre, der vil mærke de forringelser, det vil betyde, og det vil være velfærden, der i sidste ende vil betale prisen.
Socialdemokratiet vil med velfærdsloven give danskerne en forsikring for, at skiftende regeringer sætter tilstrækkelig med penge af til velfærden, så vi får en bund under velfærdssamfundet.
Det er ikke guld og grønne skove, men det er en bund under velfærdssamfundet, vi som minimum foreslår.
Det er kun fair, fordi danskerne har leveret og stadig leverer på den aftale, vi indgik for 15 år siden, som har skabt de holdbare finanser og det økonomiske råderum, som er nødvendige for at styrke velfærden.
Jeg taler selvfølgelig her om velfærdsforliget fra 2006.
Eller sagt på kancellidansk: Styrkelsen af de offentlige finanser, som på lang sigt optræder i kraft af det nye tilbagetrækningssystem, reserveres til at sikre finansieringen af velfærdssamfundet i fremtiden.
Det står sort på hvidt i aftaleteksten.
Alligevel så vi, hvordan en Venstreledet regering under det borgerlige flertal i årene fra 2016 til 2019 ikke afsatte penge nok til velfærden.
Den planlagte offentlige forbrugsvækst var ganske enkelt lavere end regningen for den demografiske udvikling.
Venstre nåede at komme på bedre tanker sådan lige til slut i perioden, da folketingsvalgkampen nærmede sig, hvor partiet Venstre med vanlig sans for storladenhed lovede 69 mia. kr. til velfærd og gav danskerne et velfærdsløfte om, at pengene skulle følge med, når befolkningsudviklingen blev en anden.
Da vi i juni 2020 behandlede et beslutningsforslag fra Enhedslisten – B 166 – der i indholdet var identisk med velfærdsloven, havde Dansk Folkeparti heller ingen betænkeligheder ved at stemme for.
Det er dels, fordi vi naturligvis regner med, at de øvrige partier bag velfærdsforliget fra 2006 holder, hvad vi aftalte med danskerne, dels fordi Venstre naturligvis stemmer for et lovforslag, der leverer på deres eget velfærdsløfte.
Og Dansk Folkeparti vil selvfølgelig også stemme for et lovforslag, der i indholdet er identisk med et beslutningsforslag, som man tidligere har støttet.
Hvis Venstre og Dansk Folkeparti ikke støtter velfærdsloven, vil Venstres velfærdsløfte være intet andet end valgbluff, og Dansk Folkepartis stemmeafgivelse i salen vil ikke længere kunne tages til indtægt for partiets politik.
Det kan ingen vist være tjent med, mindst af alt de to partiers vælgere eller for den sags skyld de danskere, der ønsker og forventer den velfærd, som de er blevet stillet i udsigt med velfærdsaftalen fra 2006.
Tak for ordet.