runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Stine Brix (EL), 2018-04-19:
Det er jo svært at svare på begge ting på 1 minut, men jeg vil prøve at svare på den sidste del her i mit andet svar.
For det er klart, som jeg også sagde før, at jeg ikke synes, vi kan være tilfredse med status quo.
Det, som jeg mener er det rigtige svar, som også reelt vil omfatte de mest svage patienter, dem med de mest komplekse behov, de ældre, er, at vi tilfører kommunerne de ressourcer, der skal til.
Jeg synes, det er fint at indsætte en rettighed på 7 dage, men jeg synes, det er vigtigt, at ansvaret stadig er hos kommunerne, og at vi sikrer, at der er de ressourcer, der skal til.
Så skal vi selvfølgelig forlange af kommunerne, at de reelt leverer over for alle borgere.
Men jeg tror, man har givet en rettighed, som kun kommer en lille gruppe til gavn, men som altså vil være på bekostning af nogle andre grupper.
Det synes jeg er rigtig ærgerligt, og det vil øge uligheden i sundhed.
Liselott Blixt (DF), 2018-04-19:
Mange tak.
Jeg undrer mig også over, at man fra Enhedslistens side ikke vil arbejde konstruktivt med et forslag, som faktisk ville gøre det bedre for mange af de borgere, som venter i lang tid på at få genoptræning.
Nu har jeg selv arbejdet med genoptræning, jeg sidder også i kommunen, og jeg sidder nu her og skal være med til at forbedre den her indsats.
Vi har arbejdet i rigtig mange år på, at kommunerne fik tilført midler for at sikre, at de overholdt de her ting, og at det kvalitetsmæssigt var i orden, men der er alligevel kommuner, der ikke lever op til det.
Så jeg undrer mig over, at Enhedslisten ikke vil prøve på at arbejde konstruktivt med nogen af de steder, hvor man mener der kunne være noget forbedring på vej.
Jeg ser det mere som en modstand mod, at der er private virksomheder, der kan komme ind, og det er det, jeg gerne vil spørge ind til.
En anden ting er også: Hvad gør det umuligt for en privat virksomhed at ansætte ergoterapeuter?
Stine Brix (EL), 2018-04-19:
Det var mange spørgsmål i et, og jeg skal prøve at svare på nogle af dem i hvert fald.
Jeg er enig i, at vi skal gøre noget – det er jeg helt enig i – og jeg synes sådan set, det er fint at give patienterne en frist, altså at lægge et pres på kommunerne og sige, at der skal leveres inden for 7 dage.
Men det forudsætter jo, at der er en økonomi, der kan gøre, at man kan nå det.
Jeg synes jo, det er tydeligt, at når man skal tilføre så mange penge, ligger der også en klar erkendelse af, at man ikke har haft de midler, der skal til, for at kunne levere på genoptræningen.
Men jeg undrer mig over, at man ikke kan se det her problem fra Dansk Folkepartis side og egentlig heller ikke fra Venstres side.
Vi har jo set det, når det gjaldt privathospitaler.
Det, som privathospitalerne har interesseret sig for, har været de forholdsvis enkle operationer.
De patienter, som ikke har haft mange andre sygdomme samtidig med, har været dem, der har haft en reel mulighed for at foretage et frit valg på bekostning af de patienter på de medicinske afdelinger eksempelvis, på bekostning af nogle af de grupper, som ikke havde en reel mulighed, og det er helt den samme skævvridning, jeg tror der kommer til at ske på det her område.
Hvad skal vi så gøre i stedet for?
Jamen vi skal jo sige: En klar forventning til kommunerne om, at de skal levere inden for 7 dage, tilføre de ressourcer, de skal, og have en tæt monitorering.
Og så skal vi selvfølgelig holde fast i, at det skal gælde alle patienter, også dem med de komplekse behov.
Liselott Blixt (DF), 2018-04-19:
Jamen jeg undrer mig over, at Enhedslisten har den holdning.
Vi har borgere i kommunerne, der siger, at de blev ringet op på vej hjem i taxaen og fik at vide, hvornår de kunne starte med genoptræningen.
Så kommunerne kan faktisk godt løfte opgaven.
Pengene er der jo, ved at man sikrer, at der bliver færre, der går på sygedagpenge, færre, der vil have behov for indlæggelse, færre, der skal have hjemmehjælp osv. osv. Så det her kan kun være en win-win-situation.
Så vil jeg tage et af de spørgsmål, der ikke blev svaret på: Er det muligt for private virksomheder at ansætte ergoterapeuter, så de også kan tilbyde ergoterapeutisk genoptræning?
Stine Brix (EL), 2018-04-19:
Ja, vi kan bare konstatere, at det ikke eksisterer i dag, og derfor peger Ergoterapeutforeningen jo også på, at de mener, at det her lovforslag vil gøre præcis det, jeg siger, altså være på bekostning af de patienter, der har de komplekse behov, de patienter, som f.eks. har behov for at få en ergoterapeut som en del af deres genoptræning.
Så vil jeg svare på et af de andre spørgsmål, jeg heller ikke nåede at svare på i første runde, nemlig om det handler om det med, at det er private leverandører.
Kommunerne kan jo i vidt omfang, og de gør det i vidt omfang i dag, bruge private leverandører.
Det er fint.
Det tror jeg vi kommer til at se mere af, når man laver sådan en løsning, som man gør her.
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Tak for det.
Alt det om det forebyggende er jeg jo rigtig meget enig i.
Jeg tror heller ikke, det her forslag løser alle udfordringer i psykiatrien.
Men der er rigtig mange patienter, som oplever, at de ikke får det bedre, og at de får rigtig mange bivirkninger.
Ordføreren siger, at der ikke er nogen, som er ens, og det er jeg fuldstændig enig i.
Jane Heitmann (V), 2018-04-19:
Jamen det er da helt afgørende, når lægen og patienten sammen laver behandlingsplanen, at man også tager snakken om, hvad konsekvenserne kan være ved at starte op på en medicinsk behandling.
Hvad kan man forvente at forløbet skal være; hvad kan patienten måske forvente af bivirkninger?
Jeg synes, det vil være helt naturligt, at lægen fortæller patienten om både fordele og ulemper – og der hører bivirkninger jo til – men også, at man tager snakken om, hvor langt man kan forvente at sådan et behandlingsforløb skal være.
Der synes jeg jo også det er helt naturligt, at man i den forbindelse også tager snakken om, hvordan et udtrapningsforløb kunne være, uden at man dog har sat en slutdato på.
For som jeg sagde i min ordførertale, er psykiatriske behandlingsforløb ofte svære at forudse i detaljer.
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Jamen det er jo lige præcis det.
Jeg er fuldstændig enig i, at man som patient netop skal involveres i, at det også skal gå den vej; at man på et tidspunkt skal kigge på at blive udtrappet af medicinen igen.
Når nu det er så naturligt, hvad skyldes så den store modstand mod, at det også skal indgå som en obligatorisk del af den behandlingsplan, man skal lave?
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Jeg kredser lidt om det, som ordføreren siger om en ret til en udtrapningsplan som en del af det informerede samtykke, og det kan jeg jo sådan set godt følge et langt stykke hen ad vejen.
Der, hvor jeg har en bekymring, og årsagen til, vi har formuleret det som sådan en obligatorisk del, er, at der også er nogle patienter, der faktisk ikke tror, at de kan leve uden.
Altså, de tror ikke, det er muligt at komme ud af deres medicinafhængighed.
Så hvem skal tage det initiativ?
Det er ligesom derfor, vi også har prøvet at skrive ind, at det skulle være obligatorisk.
Det er den ene ting.
Den anden ting er i forhold til det her med misbrug.
Jeg vil bare gerne have en bekræftelse på, at der trods alt er forskel på en afhængighed, der er skabt af en behandling, og så en afhængighed, der er skabt af et forbrug.
Stine Brix (EL), 2018-04-19:
Til det sidste vil jeg sige, at så er der jo også mange andre typer af afhængighed, som er skabt af behandling, end afhængighed af psykofarmaka, altså eksempelvis sovemedicin, beroligende medicin, smertestillende medicin, men som behandles på misbrugscentrene, som så også tager sig af f.eks. stofmisbrug.
Så det er bare for at sige, at jeg synes, at diskussionen om, hvordan misbrugscentrene går til behandling, hører med til det, for jeg hører nogle dybt bekymrende ting indimellem, f.eks. om tvungen udtrapning, som er meget problematisk i den måde, det foregår på.
I forhold til det andet kan jeg sagtens forstå den indvending og den bekymring om alene at lade det være op til patienten.
Det er også derfor, jeg nævnte, at jeg godt synes, man kan diskutere, om der skulle være en eller anden pligt til at se på det undervejs.
Men jeg må sige, at jeg deler den bekymring, flere andre har givet udtryk for, om, at hvis man lægger det som et rigidt krav i alle sammenhænge, får man ikke noget, der hjælper patienterne, altså at det bliver sådan et automatskema, man udfylder – at man ikke opnår det formål, man egentlig vil opnå.
Jeg tror, vi egentlig er enige om, hvad vi gerne vil her, og derfor synes jeg, det kunne være en god idé at tage en videre diskussion i Sundhedsudvalget om, hvordan vi så når det mål.
Hvad kunne være de rigtige ting at gøre?
Skal der skrues på sundhedsloven i den her sammenhæng i forhold til at styrke patientens rettigheder og lægens pligter, eller er det noget andet, der skal til?
May-Britt Kattrup (LA), 2018-04-19:
Tak for det.
At fokusere på at nedbringe brugen af psykofarmaka og i højere grad bruge alternativer er virkelig en god idé – det er jeg meget enig i at det er – men det er faktisk også så god en idé, at andre allerede har fået den.
Man arbejder allerede systematisk med at sikre andre tilbud for mennesker, der er ramt af psykiske lidelser, og man kan se, at brugen af psykofarmaka er faldende.
Men derfor er jeg stadig væk enig i, at vi fortsat skal have fokus på det her vigtige område.
Forslagsstillerne lægger til grund, at en stor grad af systematik i nedtrapningen er vigtigt, fordi processen kan være forbundet med abstinenser og tilbagefald.
Det tror jeg at sagkundskaben er helt enig i.
Det er vigtigt, at man ikke bare hopper på og af psykofarmaka.
Men omvendt er det ikke altid meningsfuldt at lave en nedtrapningsplan, samtidig med at man udskriver medicinen.
Der kan være store individuelle forskelle på, hvordan man reagerer på medicinen.
I nogle tilfælde prøver man nogle forskellige præparater for at finde et, som maksimerer effekten og minimerer bivirkningerne for patienten.
Andre gange bliver man nødt til at vente og se, hvordan patienten udvikler sig med præparatet, før det er meningsfuldt at planlægge nedtrapningen.
Nogle vil skulle bruge psykofarmaka resten af livet.
Men i alle tilfældene, som jeg lige har nævnt her, vil en obligatorisk nedtrapningsplan være en bureaukratisk byrde, som ikke gavner patienten – tværtimod.
Så Liberal Alliance stemmer imod forslaget.
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Problemet er bare, at en del patienter, når de oplever det der ubehag ved at bruge medicinen over længere tid eller de simpelt hen gerne vil ud af det, fordi der er så relativt mange bivirkninger ved det eller de ikke oplever, at det virker, som de kunne ønske sig, så gør det af egen kraft, og det er sådan set også den del af det, jeg er lidt bekymret for.
Så hvordan kan vi så hjælpe dem til at kunne trappe ud?
Stine Brix (EL), 2018-04-19:
Tak til SF for at stille det her beslutningsforslag om, at der ved udskrivelse af psykofarmaka i psykiatrien altid skal medfølge en målrettet udtrapningsplan for patientens medicinske behandling.
Jeg vil gerne starte med at sige, at vi fra Enhedslistens side deler SF's holdning om, at det er helt centralt, at den enkelte patient selv har muligheden for at vælge at trappe ud af psykofarmaka, at man kan få hjælp til at håndtere symptomerne, i tilfælde af at man trapper ud af medicin, der giver bivirkninger, og at der selvfølgelig også skal være støtteforanstaltninger klar omkring patienten, som kan hjælpe og understøtte patienten, når man begynder sin udtrapning.
Det er ikke nødvendigvis det samme, som at det i alle tilfælde skal laves som en obligatorisk øvelse.
Jeg synes, det er vigtigt, at der er en sammenhæng med, at patienten rent faktisk efterspørger det.
Man kunne overveje, om man skulle indføre et krav til, at man skulle følge op på det efter noget tid, hvis det ikke sker.
For det er jo som bekendt ikke meningen med langt det meste psykofarmaka, at man skal være i behandling i lang tid.
Så derfor må jeg sige, at jeg i den her debat måske nok ligger lidt på samme linje som Dansk Folkepartis ordfører.
Jeg synes, der er nogle elementer i forslaget og en tanke i forslaget, som er god, men jeg er ikke sikker på, at det er det rigtige at indføre en obligatorisk udtrapningsplan.
Der er også andre grupper, som jeg også synes er relevante at tage med.
Dansk Folkeparti nævnte de patienter, som er blevet afhængige af smertestillende medicin.
Der er også andre medicintyper, man bliver afhængig af – f.eks. sovemedicin, beroligende medicin, som også kan være stærkt vanedannende, og som også kan give rigtig stærke abstinenssymptomer, hvis man trapper ud.
Der er jo i princippet mulighed for at få hjælp til misbrug ved vores misbrugscentre.
Men jeg synes, at sådan en diskussion her også bør tage stilling til, hvordan den misbrugsbehandling reelt fungerer.
Så det handler jo også om, hvordan man praktiserer den misbrugsbehandling, der allerede er.
Så jeg vil sige, at vi er positive over for tanken i forslaget, men det her med at indføre en obligatorisk plan er vi mere skeptiske over for.
Jeg skal også hilse fra De Radikale, hvis ordfører er til forhandlinger på samme tid som det her møde.
Hun sagde, at hun er positiv over for forslaget og meget gerne vil deltage i et samarbejde om problemstillingen, men hun synes, at problemstillingen er større end det, der er skitseret i det her beslutningsforslag, og mere kompleks end det, der er rummet i det her beslutningsforslag.
Hun synes, det vil være en god idé at have en diskussion om en beretning.
Så med det korte resumé af De Radikales holdning håber jeg, at de også føler sig repræsenteret.
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Tak for det.
Og tak for en meget konstruktiv respons – jeg synes da, det lyder interessant at kigge lidt bredere på medicinafhængighed.
Jeg vil også bare høre, om ordføreren allerede selv har gjort sig nogle tanker om, hvad det var for nogle tiltag, man kunne sætte i værk, som kunne hjælpe.
Har ordføreren selv nogle ideer eller gjort sig nogle tanker om det?
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Tak for det.
Det her handler jo hverken om for eller imod medicin – det handler sådan set om retten til at fastholde håbet om at blive rask.
Og det er meget i tråd med den recovery-tanke, som i øvrigt præger psykiatrien, heldigvis, altså at det netop er ens egen deltagelse i behandlingen og håbet om at blive rask, som er med til at få folk til at få det bedre.
Når nu der er så mange, der oplever bivirkninger ved medicinen og oplever manglende virkning af medicinen, hvorfor kan det så ikke blive en dialog fra starten af?
Altså, jeg hørte godt ministerens svar om, at der ligger en behandlingsplan, men man ændrer jo i forvejen mange ting i en behandlingsplan – det kan man jo hele tiden gøre, alt efter hvordan det udvikler sig.
Men det er det der med at starte med at sige: Nu får du noget medicin, som skal hjælpe der lige nu og her, men det skal du ikke have altid.
Det er jo den dialog, som jeg gerne ville have til at starte allerede i det øjeblik, man udskriver psykofarmaka.
Ellen Trane Nørby (V), 2018-04-19:
Jamen jeg synes, at den store forskel er, om man gør det obligatorisk og siger, at det her er noget, der skal udfyldes for alle patienter, og at man ikke kan starte psykofarmakabehandling, uden at man har lavet en udtrapningsplan, allerede når man giver det første gang.
Altså jeg synes, det bliver firkantet.
Jeg synes, det bliver en papirtiger, som medarbejderne skal forholde sig til, i stedet for at det netop er dialogen med patienten, hvor man kigger hinanden i øjnene og netop taler om håbet for, at man er godt på den anden side af sit sygdomsforløb, hellere hurtigere end langsommere.
Men det er også anerkendelsen af, at fordi man har den samme diagnose, er ens sygdomsforløb ikke det samme.
For nogle kan det måske endda blive sådan et pres, hvis de ikke er trappet ud af medicinen, at, uha, så må det være, fordi det går dårligere, end det skulle.
I stedet skulle man anerkende, at for nogle er det et mere langvarigt forløb, hvor man skal have medicin, og for andre er det et kortvarigt forløb, hvor man jo skal kunne iværksætte en udtrapningsplan så relativt hurtigt, hvis man kan se, at der sker en ændring.
Så det er den her tilgang, som jeg synes bliver for firkantet og for lidt individorienteret; det er ikke et spørgsmål om, at man ikke skal have en recovery-tilgang i vores psykiatri i Danmark.
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Jeg tror ikke, at jeg har talt for, at det skulle være sådan en standardiseret udtrapningsplan.
Jeg har talt for, at det indgår som en del af den behandlingsplan, man i øvrigt lægger, at man også skal trappes ud af medicinen.
Jeg går ikke ud fra, at ministeren sådan mere generelt opfatter behandlingsplaner som papirtigre, men at de tværtimod er et redskab til at beskrive et forløb, som kan komme til at ændre sig, fordi tilstanden kan ændre sig – alle mulige ting kan ændre sig.
Så det er jo et spørgsmål om at få skrevet det ind som en helt naturlig del af behandlingsplanen, at nu sætter man noget i værk, og at det ikke skal vare evigt.
Jeg vil gerne stille et spørgsmål, for ministeren siger det her med, at det jo kan være, at det varer længe, og at man derfor skal have det.
Jeg vil bare lige høre: Sætter ministeren varigheden af en lidelse lig med varigheden af den medicinske behandling?
Ellen Trane Nørby (V), 2018-04-19:
Nej, det gør jeg ikke, men der er nogle patienter, der har behov for en medicinsk behandling i længere tid, og der er nogle, der har behov for den i kortere tid.
Og jeg tror sådan set, at man skal forholde sig til mennesker som de individer, de er, og med de forskelle, der også er i deres sygdomsforløb, desuagtet at de har den samme diagnose.
Det er jo sådan set det, der ligger i hele tilgangen, nemlig at den skal være individuel.
Så må jeg bare sige, at jeg opfatter det her som en papirtiger i den forstand, at vi jo så herinde skulle forholde os til, om der nu er lavet en udtrapningsplan for alle patienter helt fra starten af.
Har psykiateren, har den almenpraktiserende læge, der udskriver, nu lavet det her?
Og det mener jeg ikke er den måde, de skal bruge deres ressourcer på.
Jeg synes, at behandlingsplanen er et rigtig godt redskab til også at kunne have den løbende dialog, og jeg synes, at udviklingen i forhold til også at inddrage patienterne mere, herunder at bruge PRO-data, er rigtig vigtig til at udvikle både vores psykiatri og vores somatik i Danmark.
Trine Torp (SF), 2018-04-19:
Jeg kunne bare godt tænke mig lige at sammenligne det med nogle af de andre behandlingsindsatser, som er i psykiatrien.
De har jo også en slutdato.
Altså, med rigtig mange af pakkeforløbene ved man, hvor lang tid de varer, og hvornår de slutter –
dem har man så ikke brug for at blive afvænnet fra på samme måde, men der er dog en eller anden tidshorisont på det.
Og det, jeg på en eller en måde er optaget af, er at få fastsat, at det er noget, man skal tage stilling til.
Derfor vil jeg gerne spørge ordføreren, om han kan anerkende, at det der med at have en slutdato får både patienten og lægen til at tænke i andre behandlingsformer, fordi man ved, at det skal erstattes af noget andet.
Flemming Møller Mortensen (S), 2018-04-19:
Nej, jeg har faktisk ikke forståelse for slutdatoer, men jeg har meget stor forståelse for, at man laver evalueringsstopdatoer, sådan at man får kigget på, om man har opnået den ønskede effekt, om patienten har en reel forståelse for, hvad det er, den medicinske behandling gerne skulle gøre, og om patienten har en reel forståelse for at være opmærksom på, hvilke bivirkninger der kan være.
Det synes jeg er dybt fornuftigt, men det ligger jo allerede i behandlingsplanerne og strategierne.
Man sætter noget i værk, fordi psykiateren og patienten bliver enige om det, idet der jo er meget psykofarmaka, som har en meget lang indsættende virkning, hvilket betyder, at der måske skal gå adskillige måneder eller et halvt år, inden man kan se, om der har været en ønsket effekt, er det dybt fornuftigt og også nødvendigt og afgørende, at man får fastlagt de datoer.
Det tror jeg kan give en rigtig god tillid mellem de to, det kan give en god tryghed for patienten, og så kan man lave nødvendige justeringer, hvis der er behov for det.
Men at kalde det en slutdato i en behandlings- og strategisammenhæng, som måske skal stå på i mange år,
giver ikke ret meget mening for mig.
Liselott Blixt (DF), 2018-04-19:
Jeg vil også starte med at takke Socialistisk Folkeparti for at fremsætte forslaget, så vi får lejlighed til at debattere, hvordan vi sikrer, at lægen ikke blot har fokus på at ordinere medicinen, men også har fokus på at lave en plan, der sikrer, at man som borger ikke bliver medicinafhængig.
Men når det er sagt, kunne vi godt tænke os i Dansk Folkeparti, at man havde taget hele medicinområdet med i forslaget, og at det var yderligere uddybet, at der er nogle borgere, som ikke har brug for udtrapning, og som lever et godt liv med deres medicin.
Hver gang vi diskuterer medicin, og jeg har været en af de største forkæmpere for at reducere medicinmængden og i stedet for bruge terapiformer, får jeg altså også nogle henvendelser fra folk, der siger: Nu har jeg fået min antidepressive medicin i nogle år, og jeg vil ikke af med den.
Så vi skal huske, at nogle menneskers livskvalitet afhænger af at blive ved med at tage deres medicin.
Vi hører så også, at der er nogle, der siger, at det er staten, der gør folk afhængige af medicin, og der er desværre ikke rigtig nogen hjælp til dem, når de gerne vil ud af det misbrug, som det er blevet til.
Det synes jeg faktisk vi skulle gøre noget ved.
Derfor foreslår jeg, at vi sætter os sammen og laver en beretning på det her område i det hele taget, uanset om det handler om sygehusregi eller om almen praksis, og uanset hvilken medicintype der er tale om.
Der kan man godt genbruge nogle af de forslag, der står i teksten, som Socialistisk Folkeparti har skrevet.
Der står jo, at forslagsstillerne ønsker, at der indføres et nyt princip i forbindelse med udskrivning af psykofarmaka.
Her kunne der f.eks. stå i forbindelse med udskrivningen af medicin.
Det kunne man jo gøre til en plan.
Altså, hvis man modificerede nogle af de her ting, tror jeg faktisk, at vi ville ramme meget mere bredt og ramme mere generelt.
Vi ville også sikre, at vi ville yde en hjælp til de mennesker, der virkelig har brug for at komme af med deres medicin.
De kæmper i dag, for der er ikke nogen hjælp at hente.
Det synes jeg faktisk er et kæmpe stort problem – også set i forhold til at få noget medicin, der hjælper.
Jeg er også enig med ministeren, der talte om, at det ikke lige er i de akutte situationer, at man sætter sig ned og laver en plan.
Der får man jo noget medicin, fordi man måske er aggressiv eller er ved at skade sig selv.
Der må man få noget akutmedicin her og nu.
Det kan være i et par dage, at man får medicinen, og så er det jo ikke nødvendigt at gå ind og lave en plan.
Det må være, når der gives medicin over en længere tid, at man går ind og siger, at der skal foreligge en plan.
Men det skal også gælde opioider, sovemedicin osv.
Vi får også rigtig mange henvendelser fra folk, der er rigtig irriterede over, at de skal op til lægen, hver eneste gang de skal have en recept.
Har vi strammet lovgivningen for meget den vej?
Derfor synes jeg, det er en rigtig fin og en rigtig vigtig debat, vi tager, men jeg ser gerne den bredt ud til hele medicinområdet.
May-Britt Kattrup (LA), 2018-04-19:
Jeg synes, det er meget vigtigt, at man, hvis man oplever de her bivirkninger som patient, taler med sin læge om det, og at der er en god dialog om det.
Jeg synes også, at lægen har en pligt til at være opmærksom på de her ting, altså om der er bivirkninger for den her patient, og at man så har en inddragende proces, hvor man taler med patienten, og hvor de sammen finder ud af, hvad der er bedst at gøre, altså om det er bedst at nedtrappe medicinen, om det er bedre at prøve at finde et andet produkt, eller hvad det bedste er i den her individuelle aktuelle situation, og det skal være en faglig, lægelig vurdering, der ligger til grund for det.