Liselott Blixt (DF), 2018-05-16:
At være pårørende til døende er rigtig, rigtig svært, fordi man som pårørende skal være til stede og være hos den, man elsker, den sidste tid, man har.
Vi går alle sammen ud fra – det kan jeg også høre på nogle af talerne – at det er ældre pårørende, men det kan jo være i alle aldre, vi har pårørende til døende.
I Dansk Folkeparti ønsker vi os og arbejder for et bedre palliativt system i Danmark; flere hospicepladser til både unge og gamle.
Vi har fået sat penge af til udgående teams til døende, vi har sat penge af til ekstra hospicepladser, og vi har sat ordninger i gang ude i kommunerne for at sikre den hjælp, som vi mener er nødvendig, når man har døende.
I dag har vi et rigtig godt plejeorlovssystem for dem, der ønsker at pleje den døende i eget hjem.
Jeg er kommet hos mange af dem, mens jeg var hjemmehjælper og kørte rundt.
For selv om de har plejeorlov, kommer man også ud i hjemmet som hjemmehjælper; man giver medicin, man giver lindring, man skifter.
Men selvfølgelig er der nogle ting, som de pårørende kan gøre, når de er der, for det, der mange gange er brug for, er at kunne sidde og holde i hånd eller bare være til stede, fordi man som døende mange gange har rigtig mange tanker.
Man kan have angst, man kan have smerter, og den lindring, der er i, at der sidder nogen ved siden af, gør, at døden bliver nemmere at komme igennem – eller om man kommer igennem, ved jeg ikke; men det gør det i hvert fald lettere for den døende at få den her proces overstået, hvis man kan sige det sådan.
Hospicepladserne har vi jo ønsket, netop fordi man der har mere personale.
Der er en større omsorg, en holistisk tankegang.
Vi ved også, at der faktisk er nogle, der liver op, når de kommer på et hospice, og nærmest bliver sendt hjem igen, for så er de ikke så døende – terminale, som vi siger i fagsproget – som man havde regnet med, fordi der er tid til at give den omsorg og pleje, der er nødvendig. Jeg kan godt forstå SF's forslag.
For der er mange i dag, der har et arbejde eller måske ikke bor lige rundt om hjørnet, hvor deres pårørende bor, og som ikke kan tage fri hver dag eller slet ikke har tid.
Hvis man nu bor i Aalborg og den anden bor på Lolland, er det ikke alle, der kan tage fri.
Nogle har ikke råd, nogle kan ikke få det til at hænge sammen, så jeg mener bestemt, det er noget, man bør se på.
Jeg mener ikke, at man skal have plejeorlov på samme måde som dem, der er i eget hjem og passer deres døende pårørende, men at vi skal se på nogle muligheder for at give noget hjælp til dem, der siger: Jeg har her min pårørende, der ligger på et plejecenter – som det kan være, eller det kan være på en hospitalsafdeling osv. – hvor jeg kan se at man har brug for min støtte og omsorg.
Den lindring, det vil give den enkelte, vil give en meget bedre livskvalitet i den sidste tid, men samtidig også gøre, at man som pårørende kan være til stede, give den tryghed og for personalet den hjælp, der skal til.
Men jeg har prøvet at arbejde på et plejecenter, hvor der lå en ældre dame og skreg af angst, men vi havde ikke ressourcer til at sidde derinde, og vi havde ikke nogen vågekoner.
Hvor ville det dog have været rart, hvis der havde været en pårørende, der sad og holdt i hånd.
For nogle gange er det nok til, at de kan falde til ro og få den ro, der skal til for at få den værdige død, som vi alle sammen ønsker.
Så jeg vil gerne se på forslaget.
Det er rigtigt, at det forslag, der ligger her, ikke er det, som vi kan støtte.
Man anslår 102 mio. kr.
Jeg synes, vi skal kigge på, hvad kriterierne kunne være, og så sikre, at vi gør noget for den gruppe mennesker, som kunne få brug for det her.