Carl Andersen (LA), 2025-12-09:
Mange tak.
Jeg har jo fået den store ære at stå her i stedet for Jens Meilvang i dag, da han var optaget af andre ærinder, men jeg vil også rigtig gerne snakke om landdistriktspolitik.
For man får jo tit spørgsmålet: Og hvor er du så fra?
Og når man skal forklare det, starter man typisk med en af de større byer, så jeg starter med Vejen, som er den største by i Vejen Kommune efter sammenlægningen i 2009.
Så kan man jo se, om folk ved, hvor det er.
Det gør de typisk, så kan man gå lidt videre og sige Rødding.
Arh, Rødding Højskole – det ved folk også hvor er.
Så kan man prøve at presse dem lidt på maven og gå hen og sige sognet – det kan jeg jo, fordi jeg kirkeordfører.
Så kan man sige Hjerting.
Det er en lille flække, men der er dog et byskilt og en kirke.
Men for sådan rigtig at forstå, hvad det vil sige at komme fra landet og bo på landet, skal man længere ud, helt ud til området Møgelmose, som er fem gårde og en grusvej, og det er altså der, hvor jeg er vokset op, mellem marker, moser og mursten.
Derfor kan jeg med en vis autenticitet sige, at det er dejligt at bo på landet.
Jeg er nemlig selv vokset op der og synes, at jeg har fået en udmærket start på tilværelsen.
Det er et sted, hvor man altså ikke rynker på næsen, når det lugter lidt af gylle; så siger man, at det lugter lidt af penge, og det er rigtig positivt.
Jeg er jo medlem af Liberal Alliance, og derfor er jeg født optimist, så jeg vil ikke bruge min tid på at tale landdistrikterne ned.
For det er faktisk nogle områder i det her land, som er præget af mange gode ting.
Der er en rigtig høj beskæftigelse.
Mange unge mennesker har et fritidsjob, for det har man altså bare; man skal bestille noget.
Livskvaliteten er også høj, når vi spørger folk, hvordan de har det.
Vi kan se, at Læsø ligger i top, men andre landkommuner som Lemvig, Langeland, Thisted, Ringkøbing, Tønder og Sønderborg er også nogle af de steder i landet, hvor folk melder, at de har den højeste livskvalitet.
København og Aarhus og sådan noget finder man først langt længere nede ad listen.
Det synes jeg er ekstremt positivt.
Det kan være, det er, fordi der bare er et andet naboskab på landet, et stærkt frivilligt foreningsliv, en lokal stolthed.
Man ved, at intet opstår af sig selv, og man ved, at der er noget at kæmpe for, og så gør man det; man kæmper for det, for kommunen kommer altså ikke og hjælper.
Politisk skal vi gøre alt, hvad vi kan, for at understøtte det her private initiativ for at fremme de frivillige fællesskaber, som er derude, og ikke slå ned på det med håbløst bureaukrati og bøvl.
Det er nu, hvor vi går fra det positive til det lidt mere negative, for alt er jo bestemt ikke rosenrødt ude i vores landdistrikter.
Det er også det, vi kan se i den landdistriktsredegørelse, som vi behandler i dag.
For landdistrikterne står over for meget store demografiske udfordringer: en aldrende befolkning, faldende indbyggertal og en erhvervsstruktur, der er under pres.
Det skaber en negativ spiral, hvor skolen og børnehaven lukker, hvor købmanden får sværere vilkår, og hvor ejendomsværdierne falder som følge deraf, og hvor lægedækningen faktisk også bliver presset.
Selv om det ikke er populært at sige, vil jeg gerne påtage mig rollen som den, der siger en upopulær sandhed: Jeg tror ikke, at vi får stoppet den udvikling herinde fra Christiansborg, uanset hvor meget vi politisk måtte ønske at gøre det.
For udviklingen skyldes langt hen ad vejen frie borgeres frie valg, og i takt med at økonomien bliver mere specialiseret og borgerne mere velstående, søger de hen mod byerne, ikke bare de større byer eller store byer, men faktisk også den største by i landkommunen eller den større by i landkommunen.
Det er en form for dobbelturbanisering, som altid har fundet sted.
Der har altid været en vandring fra land mod by.
Men vi skal jo sørge for og kan sørge for ikke nødvendigvis at intensivere den bevægelse og heller ikke at stå i vejen for de folk, som faktisk ønsker at blive ved med at bo ude på landet eller bosætte sig der.
For vi skal ikke gøre det unødigt besværligt at leve på landet eller slå sig ned uden for byen, for der er faktisk en stigende interesse for fra visse befolkningsgrupper at bosætte sig ude på landet, særlig nu, hvor fjernarbejde også er blevet udbredt.
Derfor skal vi f.eks. lempe skatterne på mobilitet.
Busser er jo ikke noget, som kommer til gå i hvert eneste landdistrikt 24 timer i døgnet, og derfor er sådan noget som registreringsafgiften på biler noget, som gør det unødigt dyrt at bo på landet.
Vi kan se, at folk ude i landdistrikterne eller landkommunerne har to-tre biler i gennemsnit, og det er jo, fordi bussen ikke går, og så er der ingen grund til, at vi gør det unødigt dyrt for folk at have den tredje bil.
Det er jo ikke en bil, man har for sjov; det er faktisk en bil, som man har, for at man kan komme på gymnasiet, og for at man kan komme ud at handle.
Så det er vigtigt.