Jens Rohde (RV), 2019-10-24:
I 10 år har danske politikere i Europa-Parlament og ved skiftende regeringer – også godt støttet af politikere i Folketinget – forsøgt at få lavet om på sanktionssystemet i EU i forhold til lande, som sammenblander tredelingen af magten.
Vi ved godt, at vi taler om Ungarn og Polen i den her sammenhæng, og vi har for nylig på et europaudvalgsmøde behandlet sagen med et forslag fra Kommissionen, hvor vi ønsker at forfølge de lande, som ikke forstår sig på tredelingen af magten.
Drømmer jeg – eller er jeg vågen?
I 10 år har vi forsøgt fra dansk side at formå at få de lande, hvis statsborgere begår kriminalitet i Danmark, til at tage deres statsborgere og få dem til at afsone i de lande, hvor de har statsborgerskab.
Drømmer jeg – eller er jeg vågen?
I 10 år har vi vidst, at efterretningstjenesternes oplysninger kan være gode, men de er ikke bevis for noget som helst; det ved enhver, der i sin tid stemte for deltagelse i Irakkrigen, herunder undertegnede.
Drømmer jeg – eller er jeg vågen?
I 100 år – i år i 100 år – har vi haft en retsplejelov, hvor vi, når det gælder straffelovsbestemmelser, altså overtrædelse af straffeloven, har haft et akkusatorisk retsprincip, forstået på den måde, at der er en dommer i midten, der er en forsvarer på den ene side, og der er en anklager på anden side.
Anklageren skal være objektiv – det behøver forsvareren ikke at være.
Dette akkusatoriske retsprincip blev indført efter 70 års kamp, fra 1849 og frem, tre kommissioner og meget hårde kampe i retsstaten.
I 100 år har vi haft det princip, når det gælder overtrædelse af straffeloven.
Sandheden er jo, at alt det, vi oplever her, jo er fuld af selvmodsigelser i forhold til alt, hvad vi ellers siger om retsstaten; alt, hvad vi bryster os af som danskere og den retsstat, vi har opbygget og kæmpet så hårdt for; alt, hvad vi beder andre lande om at tage vare på og tage ansvar for.
I forhold til det, vi foretager os her i dag, er det en kæmpe selvmodsigelse.
Jeg føler mig ret overbevist om, at når der kommer en prøvelse af det her ved Højesteret, vil argumenterne om, at der er en reel domstolsprøvelse smuldre, for hvordan skal dem, der sidder et sted i en flygtningelejr eller i en celle, nogen sinde kunne rette henvendelse inden for 4 uger, endsige finde ud af, at de har fået frataget deres statsborgerskab, når de får deres forkyndelse i e-Boks.
Jeg tror ikke, den holder ved en domstol.
Dermed er vi jo tilbage ved Tvindloven i 1996, som fru Birthe Rønn Hornbech jo beskriver så ganske glimrende i en ganske fremragende bog, der hedder »Så gik der politik i det«, som jeg også tillod mig at tage med i går.
Jeg bruger jo gerne både hr. Per Stig Møller og hr. Preben Wilhjelm og også fru Birthe Rønn Hornbech, for jeg gør mig ingen illusioner om, at jeg kan overbevise Tingets medlemmer om at tænke sig om en ekstra gang.
Men disse mennesker, der har skrevet gode bøger om den her slags ting, burde jo sådan set kunne sætte lidt tankevirksomhed i gang.
Jeg citerer bare fru Birthe Rønn Hornbech her fra bogen: Med Tvindloven afsagde Folketinget uden prøvelse af beviserne en skylddom og gjorde sig ikke blot til udøvende, men til dømmende magt.
Borgernes selvfølgelige ret til domstolsprøvelse blev sat ud af kraft, men undervisningsministeren fortalte ikke den fulde sandhed om denne sammenhæng til Folketinget.
Undervejs blev han imidlertid så trængt, at han gang på gang ændrede forklaring.
Det har ministeren ikke gjort.
Ministeren har i den her sag ikke en eneste gang kommenteret på alle de retspolitiske betænkeligheder, som vi tilkendegav i debatten i går.
Jeg håber, at ministeren vil svare på nogle af de spørgsmål her i dag.
For sagen er alt for alvorlig til, at man ikke tager de retspolitiske bekymringer alvorligt.