Rasmus Stoklund (S), 2021-01-22:
Tak, formand.
Jeg kan jo godt fornemme, at fru Pia Kjærsgaards begejstring for Socialdemokratiet ikke er overstrømmende denne formiddag, men ikke desto mindre vil jeg alligevel starte med fru Pia Kjærsgaard.
For jeg blev for nylig færdig med fru Pia Kjærsgaards selvbiografi, en bog, som jeg varmt kan anbefale alle politisk interesserede.
Det er uomtvisteligt, at fru Pia Kjærsgaard har sat markante aftryk på Danmark og dansk politik siden sin entré i Folketingssalen den 7. februar 1984, godt en måned før undertegnede blev født.
Dengang var det som medlem af Fremskridtspartiet, at fru Pia Kjærsgaard blev en markant stemme i dansk politik, og når man læser biografien, er det tydeligt, at drivkraften har været indignation – indignation over pensionisters livsvilkår, indignation over, at for mange danskere lod sig forsørge på fællesskabets regning uden at gøre tilstrækkeligt for igen at komme i arbejde, og senere en indignation over en lemfældig udlændingepolitik.
I dag er det nok først og fremmest debatten om integration, islam og udlændinge, som flest forbinder med fru Pia Kjærsgaard.
Udviklingen og forandringen af Danmark, som vi skal drøfte i dag og er i gang med at drøfte, har fundet sted, mens fru Pia Kjærsgaard sad i Folketinget.
Men hvis der er en, som har peget på problemerne og har forsøgt at råbe offentligheden op, må vi også anerkende, at der i debatten næppe har været en mere markant og gennemgående stemme end fru Pia Kjærsgaards i nu flere årtier.
Det gør mig derfor heller ikke stolt, når jeg i biografien kan læse om, hvordan mange politikere i rød blok reagerede, når Dansk Folkeparti i 1990'erne satte fokus på integrationsproblemerne.
Fru Pia Kjærsgaard beskriver f.eks., hvordan rød blok, også socialdemokrater, ligefrem nægtede at gå på talerstolen, når Dansk Folkeparti indkaldte til forespørgselsdebatter som den, vi har her i dag, og der var fokus på udlændinge.
Enkelte udvandrede endda demonstrativt fra salen.
I Socialdemokratiet var vi for længe om at erkende problemerne.
De socialdemokratiske vestegnsborgmestre gjorde ellers, hvad de kunne, for at råbe Christiansborg op, men desværre uden meget held på det tidspunkt.
I sommer var jeg ude at holde et oplæg et sted i Storkøbenhavn om vores udlændingepolitik for en socialdemokratisk partiforening, og her tog et par af de ældre og mangeårige menige medlemmer af Socialdemokratiet ordet, og det gjorde indtryk.
De sagde ligeud, at de følte, at de skyldte en undskyldning til nogle af de vestegnsborgmestre fra debatten dengang i 1980'erne.
Den havde ofte været for hård, og de havde ikke forstået alvoren af de advarsler, som vestegnsborgmestrene rejste.
Udlændingeloven af 1983 blev begyndelsen på en forandring af Danmark, som gik for vidt.
Forandringen tog fart, og den viste sig svær at tøjle.
Det var sympatisk, men det var også misforstået.
For det første var der i mange tilfælde ikke et holocaust, som folk skulle reddes fra – heldigvis.
Ofte søgte folk fra Mellemøsten og Afrika mod nord, fordi de ønskede sig en behageligere tilværelse.
De krydsede og krydser fortsat utallige sikre lande, inden de søger asyl i eksempelvis Danmark.
Og de, der kom for at få beskyttelse fra krig og ufred, havde aldrig til sinds at rejse hjem igen og forlade de goder, som de havde fået del i hertillands, når der igen var fred i deres hjemland.
For det andet undervurderede man, hvor stabile værdier er.
Lige så vel som vi her i salen ikke ville begynde at se ned på homoseksuelle, hvis vi flyttede til Mellemøsten, har der omvendt vist sig at være mange, som heller ikke begynder at opfatte homoseksuelle som ligeværdige medborgere, fordi de flytter fra Mellemøsten til Danmark.
Og sådan kunne man blive ved, når det gælder synet på kvinder, demokrati, børn, ligestilling, arbejdsmarkedet og meget andet.
Værdier, idéer, normer, religion, traditioner – alt sammen betyder det langt mere, end vi gjorde os klart.
Derfor havde situationen også været en anden, hvis vi siden 1983 havde modtaget flygtninge fra eksempelvis vores nabolande, altså flygtninge, som kulturelt uden større problemer havde kunnet glide ind i fællesskabet og bidrage positivt.
Tiden er knap.
Vi skal handle aktivt for at forsvare danske værdier og normer, for at forsvare demokratiet, retsstaten og friheden.
Konkret har vi taget en række initiativer i fællesskab her i Folketinget.
Vi vil nedbryde parallelsamfund; negativ social kontrol skal straffes hårdere; det får større konsekvenser, hvis man svigter sit barn og efterlader det et sted i Stormellemøsten, fordi man synes, det er blevet for dansk; vi vil forbyde antidemokratiske donationer til moskéer; tidligere har vi i fællesskab indført et tildækningsforbud; og vi har sikret, at hadprædikanter ikke kan rejse ind i Danmark.
Vi er ikke i mål, og der er lang vej igen, men jeg er optimistisk, fordi vi her i Folketinget er et bredt flertal, der tager problemerne alvorligt, og fordi befolkningen, herunder heldigvis også mange indvandrere, føler harme og frustration over den opførsel, som for mange fra Stormellemøsten desværre lægger for dagen.
Jeg ser frem til en god debat – en debat, hvor vi forhåbentlig også kommer lidt op i helikopteren og får et reflekteret tilbageblik på, hvordan Danmark er blevet forandret, men naturligvis også taler om, hvordan vi sikrer, at islamisme og andre demokratifjendske tanker og værdier ikke vinder indpas i samfundet.
Der er kommet flere hertil, end vi har evnet at integrere.
Som samfund må vi nu træde mere i karakter og stå fast på vores danske værdier.
Vi kan og vil ikke acceptere, at demokratiet og retsstaten lægges for had i parallelsamfund; eller at ekstreme islamistiske kræfter forsøger at vende muslimske medborgere imod Danmark og splitte vores samfund.
Folketinget ønsker, at der fortsat skal føres en stram og konsekvent udlændingepolitik, der sikrer, at vores velfærdssamfund kan følge med.
Folketinget noterer med tilfredshed, at grundreglerne for permanent ophold, asyl og familiesammenføring generelt er videreført fra den tidligere regering, samt at regeringen nu arbejder for at flytte asylsagsbehandlingen uden for Europa og at stramme betingelserne for at opnå indfødsret.«