Søren Søndergaard (EL), 2023-03-28:
Tak til udenrigsministeren for redegørelsen.
For Enhedslisten er der ikke nogen modsætning mellem kampen for fred og sikkerhed og så kampen for demokrati og menneskerettigheder.
Ikke mindst når det gælder et så lille land som Danmark,
er demokrati og menneskerettigheder i hele verden og især blandt vores naboer, eller nærmeste nærområde, faktisk selve forudsætningen for fred og sikkerhed.
Så bare for at kridte banen op vil jeg sige, at vi er lodret uenige med dem, som mener, at vi af hensyn til freden, af hensyn til sikkerheden, af hensyn til samhandelen, af hensyn til velstanden, og hvad ved jeg, skal lukke øjnene for overgreb på demokratiet og lukke øjnene for grove krænkelser af menneskerettighederne.
I alt for mange år har vi jo set det ske.
Jeg kan ikke forestille mig, at man ville have affundet sig med den måde, Tyrkiet har opført sig på, hvis Tyrkiet ikke havde været medlem af NATO.
Et andet eksempel er Rusland.
Ruslands overgreb på menneskerettighederne er jo ikke af ny dato.
Hvad gjorde vi så, da Tjetjeniens leder Sakajev kom til Danmark?
Da satte vi ham i fængsel på begæring af russerne, og vi har handlet med dem osv. osv.
Og den støtte, der har været til menneskerettighedsaktivisterne generelt set i Rusland, har været begrænset.
I vores del af verden er det de to organisationer, hvor diskussionerne om demokrati og menneskerettigheder har været samlet.
Derfor fortjener de ikke bare massiv støtte fra dansk side, men det er også steder, hvor vi bør være helt i front, og især da i en verden, hvor demokrati og menneskerettigheder er på tilbagetog.
For det er jo det, der er virkeligheden.
Derfor synes vi heller ikke, at det har været så rart at opleve, at der har været perioder, hvor f.eks. Europarådets økonomi har været afhængig af store bidrag fra Rusland, Aserbajdsjan og Tyrkiet.
Altså, det er virkelig en noget kedelig alliance.
De skulle aldrig have haft den placering, heller ikke når det gælder det økonomiske.
Det er klart, at situationen for os i den her del af verden er blevet totalt forandret med Ruslands invasion af Ukraine med det formål at besætte hele landet.
Det er ikke bare nogle grænsestridigheder, som vi oplever flere steder; det er en afgørende ny ændring.
Og vi må jo stille spørgsmålet: Hvad betyder det for OSCE og for Europarådet?
Hvis vi kigger på OSCE, er det min fornemmelse ud fra forskellige oplysninger, at den amerikanske position – og jeg ved ikke helt, om det er den samme, der fremgår af papiret her – at man vil bruge OSCE som et sted til at kritisere russerne.
Jeg synes bare på en eller anden måde, at OSCE er alt for vigtig til det.
For hvis vi bare gør OSCE til et sted, hvor man kritiserer russerne, så undervurderer vi jo alle de andre områder end Rusland, hvor OSCE spiller en central rolle.
Der er jo 11 lande i OSCE, som ikke er medlem af Europarådet.
Det er primært lande i Centralasien, og det er jo steder, ikke mindst når vi ser på Kinas fremmarch, hvor det er helt afgørende, at demokratiet slår rod og udvikler sig, og det er i høj grad OSCE, vi bruger i forhold til de områder.
Hvis vi bare gør OSCE til en kampplads mod Rusland, hvad sker der så med det nødvendige arbejde, der er i forhold til dem, hvad enten vi snakker valgobservationer eller demokratidiskussioner – ja, hvad som helst?
De steder, hvor jeg har været til OSCE's Parlamentariske Forsamling de sidste gange, er det gået totalt op i hat og briller i en diskussion med Rusland.
Rusland får for meget plads.
De har ikke bare ødelagt det for Ukraine, de risikerer også at ødelægge det for en række lande, ved at vi i OSCE koncentrerer os for meget om dem.
Derfor synes jeg, vi bliver nødt til at overveje den model, man kan kalde OSCE 2.0.
Om det kan lade sig gøre, ved jeg ikke.
Det er jo noget af det, der må diskuteres, men det går ud på, at man så at sige flytter OSCE's kerneopgaver over i en ny organisation, hvis også de centralasiatiske lande vil være med til det, og at det så at sige gamle OSCE så bare får lov at stå og vente på en situation.
Altså, vi skal være klar til, at Rusland skal være en del af den demokratiske struktur, men vi bliver jo nok nødt til at sige, at det kan tage både 5, 10 og 15 år, og derfor bliver vi nødt til at overveje, hvad vi gør i mellemtiden.