Henrik Dahl (LA), 2019-11-21:
Tak for ordet.
Og tak for en lang, men rigtig, rigtig spændende debat om noget, der ligger os alle sammen på sinde, nemlig vores skolevæsen.
til bords ved en officiel middag her i huset
Hun sagde til mig ved den lejlighed, at hvis det var hårdt at være et presset støtteparti, kunne jeg altid henvende mig, og så ville den politiske ordfører byde på en øl og et trøstende ord på sit kontor.
Vi blev et presset støtteparti i den valgperiode, der fulgte, men vi fik også rigtig meget at lave, så jeg fik aldrig henvendt mig på ordførerens kontor, og vi fik aldrig drukket en øl, og jeg fik aldrig et trøstende ord.
Så hvis hr. Jakob Sølvhøj synes, det er hårdt at være et presset støtteparti og trænger til et trøstende ord, ved han nu, hvor han kan henvende sig for at få en øl og et sådant trøstende ord.
Men det her har jo på mange måder været en rigtig god debat, for det, vi jo navnlig har fået belyst, er jo den her særlige opfattelse i Socialdemokratiet af, at forholdet mellem friskolerne og folkeskolerne er en eller anden form for nulsumsspil – hvis friskolerne skal have det godt, så har folkeskolerne det dårligt; og hvis folkeskolerne har det dårligt, så har friskolerne det godt.
Sådan er det jo på ingen måde; det er simpelt hen to forskellige ting; det er forskellige skoleformer.
Som Det Radikale Venstres ordfører, fru Marianne Jelved, har gjort opmærksom på, er friheden til at vælge friskoler jo en frihedsrettighed, som det selvfølgelig ikke giver nogen mening at udhule, for så har borgerne ikke noget at have deres ret i.
Det er jo det, det handler om – altså det grundlæggende skolesystem, som vi har her i Danmark – for næsten lige fra det øjeblik, vi opstod som en demokratisk nation for 170 år siden, har der været to bærende søjler i vores system.
Den ene var, at vi skal have en befolkning, som består af oplyste mennesker, og fordi det er vigtigt, at befolkningen består af oplyste mennesker, pålægges alle forældre en pligt til at lade deres børn undervise.
Men det er jo ikke sådan, at vi skal være robotter i konkurrencesamfundet, eller hvad man nu sagde i 1800-tallet.
Det er selvfølgelig, hvis man er økonom eller lignende, også vigtigt for samfundet og staten, at humankapitalen er velkvalificeret og udvikler sig osv.
Men staten har altså ikke monopol på den oplysning, der er så vigtig for alle, og derfor fik vi den første lov om friskoler i 1855.
På universitetsområdet ser vi nu, hvordan oplysningen trampes under fode på grund af ensretning til fordel for verdensmålene.
Men en sådan ensretning mente man ikke tilbage i 1800-tallet at borgerne skulle acceptere på skoleområdet, og derfor har vi den ordning, vi har.
Den gode nyhed i hele den her debat er jo, at forslaget om at forringe de frie skolers økonomi er taget af bordet.
Det er vi rigtig glade for.
Man mindes jo næsten salig Niels Helveg Petersens ord om, at man kan få folk til næsten hvad som helst i politik, hvis man kan få dem til at tænke, at det er deres idé, for det er åbenbart alles idé at lade være med at forringe friskolernes økonomi.
Det er også vores idé, så vi er selvfølgelig glade for det.
Men der bliver jo ikke ro om friskolernes økonomi, og det beklager vi naturligvis rigtig meget.
Den principfaste opposition, som gjorde det hårdt at være støtteparti og regeringsparti i sidste valgperiode, har fået uld i mund: Der skal ikke være nogen forringelser, men man vil heller ikke garantere, at der ikke kommer nogen forringelser.
Sådan er det nok at sidde med magten – der følger et vist kvantum uld med, så det vil jeg såmænd bare notere mig og ikke harcelere rigtig meget over; det kan jo ske for enhver.