Karin Nødgaard (DF), 2019-04-30:
Da vi her i salen i maj 2018 behandlede Dansk Folkepartis forslag B 138, indledte jeg min tale med et citat, som lød således: Jeg ville jo bare gerne være normal.
Hvorfor pokker skulle jeg så også kæmpe mod kommunen for at beholde det, der endelig gav mig en følelse af at være normal?
Sådan spurgte en ung kvinde, der har været anbragt.
Det var faktisk historien om hende, der fik mig til at lave beslutningsforslaget, som hed B 138.
Det var en historie, som gjorde mig både bedrøvet og harm.
Heldigvis blev forslaget modtaget meget positivt af Folketingets partier.
At det ikke kunne vedtages dengang, kan godt ærgre mig lidt, for så havde vi været nået noget længere end der, hvor vi er nu.
Vi fik dog lavet en beretning, som nu danner baggrund for førstebehandlingen af det her lovforslag.
Valg eller ej – jeg håber, at forslaget efter denne første behandling vil blive fulgt op på så hurtigt som muligt, så det hele endelig vedtages.
Det synes jeg vi skylder de anbragte unge, som det drejer sig om.
Politisk har vi jo igennem flere år haft fokus på anbragte børn og deres vilkår.
Anbragte børn er meget forskellige – ligesom alle andre børn.
Et forskningsprojekt hos TrygFondens børneforskningscenter om fritidsjob til unge beskrev meget klart, at fritidsjob er gavnligt på flere områder.
F.eks. medvirker det til mindre fravær fra skolen, bedre karakterer og mindre kontakt med politiet.
At have et fritidsjob giver en et bedre greb om livet og mere selvdisciplin, og man får lavet lektier og passer skolen.
Det er alt sammen noget, som er positivt.
Sammenholder vi disse fakta med den analyse, som KL baseret på registerdata fra Danmarks Statistik har lavet om anbragte børn, viser det sig, at netop denne gruppe vil have rigtig stor glæde af at have et fritidsjob.
Analysens resultat viser desværre et billede af, at anbragte børn klarer sig langt dårligere end andre jævnaldrende.
F.eks. kunne jeg i Dansk Folkepartis beslutningsforslag komme med følgende fakta: 40 pct. har ikke taget folkeskolens afgangsprøve modsat 6 pct. blandt ikkeanbragte; 30 pct. har taget en ungdomsuddannelse som 25-årig mod 79 pct. blandt ikkeanbragte; 35 pct. har som 30-årig en kompetencegivende uddannelse mod 77 pct. blandt ikkeanbragte; og 43 pct. er som 30-årig i beskæftigelse mod 77 pct. blandt ikkeanbragte.
Det er jo tal, der taler deres eget tydelige sprog.
Den unge kvinde, hvis historie jeg blev bekendt med, berettede, at det job, som hun fik i en butik, udviklede hende langt mere og hurtigere end alle de tilbud, kommunen havde givet hende, siden hun blev anbragt uden for hjemmet.
Hun følte, at hun hidtil havde været tilskuer til, at kommunen prøvede at fikse hende, som hun kaldte det, på den ene eller den anden måde, og at der hele tiden blev talt om aktivering og skoletilbud eller mangel på samme.
Så det kom til at hænge hende langt ud af halsen; hun orkede ikke mere efter flere skoleskift, og hun orkede ikke at tale om skole.
Hun valgte så at tage sagen i egen hånd, fik et fritidsjob og var stolt.
Hun oplevede efter at være startet på jobbet, at hun udviklede sig meget som menneske.
Hun slap af med noget af den sociale angst, hun fik en bedre situationsfornemmelse, og hun kunne tale med andre.
Vigtigst for hende var, at hun via jobbet følte sig normal, og at hun passede ind et sted.
Det, at der blev forventet noget af hende, og at hun skulle tage ansvar, påvirkede hendes mørke sider i positiv retning.
Hun kunne komme op om morgenen, og hun stoppede med at ryge hash.
Det drejer sig om en pige, der har haft en depression, lidt af spiseforstyrrelser og har haft selvmordstanker – en pige, som har sit at kæmpe imod.
Det var det, Dansk Folkeparti ville gøre op med.
Denne pige og mange andre anbragte unge piger og drenge vil helt sikkert have en stor glæde ved at få et fritidsjob – selvfølgelig inden for rimelighedens grænser, sådan som det også er gældende for alle andre ikkeanbragte unge.
Det være sig i forhold til antal timer, arbejdets karakter og arbejdstiderne selvfølgelig.
Dansk Folkeparti er af den opfattelse, at kommuner ikke skal kunne inddrage en del af lønnen for et fritidsjob, så den unge kun har ret til at beholde et beløb, der vurderes at kunne dække lommepenge og udgifter til beklædning.
Anbragte unge skal ikke føle sig ekskluderet.
Der tales ofte om, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Det må gælde for alle.
Det er givet godt ud for den enkelte, men på sigt også for samfundet.
Så med det her lovforslag sikres det nu, at der bliver ens regler for alle, anbragte eller ej.
De hindringer, som i dag står i vejen for, at anbragte børn og unge under 18 år kan tjene og beholde deres løn for deres fritidsjob, fjernes.
Og jeg mener i dag, at både for de anbragte unge, men også for Dansk Folkeparti og mig som ordfører er det her faktisk en lille succeshistorie, hvor man oplever at få Folketingets partiers opbakning til et beslutningsforslag.
Derfor vil jeg selvfølgelig gerne takke partierne, de involverede ordførere og ministeren for, at vi er nået hertil.
Nu skal det så bare helt i mål.