Anders Samuelsen (LA), 2018-03-13:
Lad mig begynde med at slå fuldstændig fast, at regeringen er enig i en del af den målsætning, som beslutningsforslaget afspejler, nemlig at vold og terror fra alle sider og opmuntring til vold og terror skal bekæmpes, hvor og når det finder sted.
Lad mig også slå fuldstændig fast, at regeringen tager kraftigt afstand fra den praksis, at det palæstinensiske selvstyre udbetaler store ydelser til flere hundrede terrordømte, hvilket med rette kan ses som belønning for terrorisme.
Men inden jeg uddyber, hvorfor regeringen støtter en del af målsætningen bag beslutningsforslaget, men ikke det foreslåede middel, vil jeg gerne understrege en central pointe, nemlig at den finansielle støtte til de palæstinensiske fanger og deres familier ikke finansieres af danske bistandskroner eller af EU-midler.
Danmark yder ikke budgetstøtte til selvstyret; danske bistandsmidler til Palæstina går primært via multilaterale organisationer eller fælles donorarrangementer, hvor der er indbygget kontrolfunktioner.
Bistandsmidlerne er således øremærket til specifikke indsatser som statsopbygning, økonomisk udvikling og menneskerettigheder.
Danmark udfører herudover sin egen kontrol gennem monitorering og finansielle inspektionsbesøg, så vi kan sikre, at de danske midler kun går til de tilsigtede formål.
Lad mig så gå tilbage til spørgsmålet om, hvorfor regeringen ikke kan støtte Dansk Folkepartis foreslåede tilgang.
Danmark har ydet bistand til Palæstina siden Osloaftalerne i 1990'erne.
Målsætningen er at understøtte opbygningen af en palæstinensisk stat som led i en tostatsløsning og dermed også understøtte en fredsløsning mellem israelerne og palæstinenserne.
Derfor er vores samarbejde med palæstinenserne koncentreret om at støtte opbygningen af kommunale myndigheder, om en styrkelse af den private sektor som en økonomisk driver og om at fremme menneskerettighederne.
Det er mål, som vi har tilfælles med den internationale donorkreds i det hele taget.
Det er i øvrigt også mål, som Israel har en klar interesse i.
En økonomisk kollaps af selvstyret kan udløse en uoverskuelig sikkerhedsmæssig situation, ikke mindst for Israel.
Uden det ville situationen på Vestbredden kunne udvikle sig i en meget farlig retning, også med alvorlige konsekvenser for Israel.
Samtidig kunne et stop for international støtte til selvstyret næppe undgå at styrke Hamas og i det hele taget give større spillerum for ekstremister.
Det er ikke i Israels interesse, og det er heller ikke i Danmarks eller Europas interesse.
Når det er sagt, er der et problem med selvstyrets ydelsespraksis.
Der er over 6.000 palæstinensere indsat i israelske fængsler.
De betegnes ofte af Israel som en samlet gruppe af sikkerhedsfanger og omfattes generelt af den ganske brede israelske definition af terrorister.
Selv om den definition er lige lovlig bred og bl.a. inkluderer mindreårige stenkastere, individer, der har protesteret mod besættelsen med ikkevoldelige midler, og folk, som er administrativt tilbageholdt, så indgår der også i gruppen personer, der har gennemført alvorlige terrorangreb og dræbt uskyldige mennesker.
Det er vurderingen hos lande, der har bedre informationer end Danmark, at flere hundrede ud af de 6.000 indsatte kan anses som værende skyldige i, hvad det internationale samfund betragter som terrorangreb.
Kernen i problemet er efter min mening ikke, om der overhovedet udbetales sociale ydelser til fængslede og deres familier.
Det gør man i mange lande, også i Danmark.
Det er ydelser, som skal sikre, at særlig familierne kan videreføre et nogenlunde normalt liv.
Nej, kernen i problemet er selvstyrets praksis om at udbetale uforholdsmæssigt store ydelser til de palæstinensiske terrorister og disses familier.
Selvstyret opererer nemlig sådan, at de udbetaler højere ydelse, jo højere straf den dømte har fået, og det er klart, at det må opfattes som en belønning for terrorisme, hvilket er fuldstændig uacceptabelt.
Det gælder, uanset hvilke beløbsstørrelser der er tale om, og som jeg ikke nærmere kan forholde mig til.
Princippet er helt forkert.
Jeg kan fornemme, at flere donorer i lighed med Danmark har fået en skærpet holdning til problemet.
USA gør sig overvejelser om, hvad man kan gøre for at fremme en løsning, om end det ikke står helt klart, hvad man præcis agter at gøre.
Danmark har i flere omgange presset på for at få ændret den palæstinensiske praksis, og jeg tog det selv op under mit møde med den palæstinensiske premierminister i Palæstina sidste år i maj.
Og Danmark har taget det op igen med den palæstinensiske regering i år.
Men selv om det bilaterale pres er vigtigt, er det samlede pres fra EU-kredsen også helt afgørende.
Fra EU's side er der udtrykt stærk bekymring, men der kan gøres mere.
Jeg vil derfor på regeringens vegne arbejde kraftigt for, at der fra EU's side lægges et yderligere pres på selvstyret for at ændre praksis.
Lad mig understrege igen, at ligesom den finansielle støtte til palæstinensiske fanger og deres familier ikke finansieres af danske bistandskroner, så finansieres den heller ikke af EU-midler.
Jeg vil gerne til sidst vende tilbage til min indledning.
Regeringen kan som nævnt ikke støtte beslutningsforslaget – ikke fordi vi ikke er enige i målet om at standse selvstyrets praksis, for det er vi; midlet er imidlertid for ensidigt og drastisk i forhold til det samlede billede, som konflikten mellem israelerne og palæstinenserne tegner, plus det forhold, hvordan vi fordeler midlerne.
Dansk politik i forhold til konflikten er at engagere sig med balance – en balance, der tager sit helt klare udgangspunkt i EU's politik, fordi EU giver Danmark en europæisk stemme, så vægten bliver noget større, end hvis Danmark førte en egen politik på området, og fordi denne fælleseuropæiske stemme gør, at der i Danmark i almindelighed kan skabes stor politisk opbakning til en overordnet dansk mellemøstpolitik.
Det lægger regeringen meget stor vægt på.
Tak for det, og tak for den brede opbakning til det her forslag.
Som det jo også er nævnt af mange ordførere, er det mere eller mindre en implementering af en eksisterende praksis, som danskere – danske borgere og folk med adresse i Danmark – har stor gavn af rundtom i verden, bl.a. fordi vi jo ikke er repræsenteret i alle lande.
Der var nogle enkelte spørgsmål, som jeg måske godt kunne svare på med det samme, men ellers vender vi tilbage til de andre ting i løbet af udvalgsarbejdet.
Der blev fra Christian Juhl spurgt om borgere fra Grønland og Færøerne.
Der er det bare sådan, at loven først kan sættes i kraft for Færøerne og Grønland efter den 1. maj 2018, når lovforslaget er blevet forelagt for Lagtinget og Landstinget, men grønlandske og færøske borgere vil være omfattet og kunne få konsulær bistand som hidtil.
Så jeg mener ikke, der er et reelt problem her, men lad os vende tilbage til det i udvalgsarbejdet.
Der vil udenrigstjenesten selvfølgelig både hjælpe og vejlede borgere, der ikke har mulighed for at ansøge digitalt, f.eks. hvis en borger ikke har adgang til netop internet eller pc.
Så blev der også spurgt til, hvornår en borger vil være omfattet af særlige forhold.
Altså, der er nævnt eksempler, som at man har et handicap, ikke har et personnummer eller er hjemløs.
Der vil udenrigstjenesten så ud fra et konkret skøn vurdere, om der foreligger nogle særlige forhold, og der vil blive lagt vægt på borgerens beskrivelse af egne evner og muligheder for at anvende it-værktøjer og eventuelle problemer med at søge om hjælp.
En helhedsvurdering af borgeren vil så afgøre, om vedkommende kan betjene sig digitalt med hjælp fra udenrigstjenesten.
Der vil være tale om særlige forhold, hvis en borger f.eks. har en psykisk lidelse eller er hjemløs, eller hvor der ved en selvbetjeningsløsning forudsættes anvendelse af personnummer eller et NemID, og borgeren ikke har de to ting.
Så der vil være nogle enkelte eksempler, men de vil jo selvfølgelig hen ad vejen blevet færre og færre, som flere og flere får adgang.