Pia Olsen Dyhr (SF), 2017-10-05:
Da statsministeren tirsdag åbnede Folketinget var det med ordene, at regeringen havde fundet den perfekte balance mellem velfærd, skattelettelser og de store grønne armbevægelser.
Så er det, at man bliver i tvivl.
Har statsministeren måske fundet det magiske pengetræ, som alle politikere drømmer om, i Marienborgs baghave, eller går han så meget ind for genbrug, at han er begyndt at bruge pengene to gange?
Nej, han har fundet på noget meget mere kreativt, nemlig et helt nyt begreb.
Man har omdøbt skattelettelserne til nær velfærd – hokuspokus, og så er der råd til det hele, for vi ved jo alle, at når champagnepropperne springer på Strandvejen, får kassedamen fluks bedre børnehaver eller en hurtigere kræftbehandling.
Nej, sådan hænger det jo ikke sammen.
Pengene kan ikke bruges to gange, og her er SF's holdning klar.
I stedet for at formøble opsvinget på billigere biler og skattelettelser lad os så bruge det til at skrue lidt ned for tempoet, så der er tid til patienterne på sygehusene, tid til, at de studerende kan fordybe sig og blive klogere, tid til hvert barn i vuggestuer og børnehaver, og sætte turbo på den grønne omstilling.
Før vi får rettet op på ubalancen mellem land og by, før der er hænder nok på fødegangene eller på blå stue, er der ikke råd til skattelettelser og slet ikke topskattelettelser, hvad enten de er åbenlyse eller maskerede.
Det er jo fuldstændig korrekt, at vi er kommet ud af krisen og det ser lysere ud.
Men opsvinget kommer jo efter en dyb økonomisk krise, som først og fremmest har ramt dem, der har allermindst.
Det er de lavtlønnede, de arbejdsløse, børnefamilierne i yderområderne, der har set købmandsbutikken, politistationen og skolen forsvinde, mens de mest velstillede har fået skattelettelser.
Der er skåret ned i kommunerne, der er færre hænder på blå stue, og hvem betaler den allerhøjeste pris for velfærdsdumpingen?
Så når jeg skal vælge imellem, om vi skal investere i fællesskabet, i velfærdssamfundet, eller skattelettelser, vælger jeg velfærden, for når man tager det valg, som regeringen gør, betyder det jo, at der ikke er ressourcer nok til nogle af de enorme opgaver, der presser sig på i de kommende år – hvis man altså ikke finder det der famøse pengetræ i Marienborgs have.
Som jeg ser det, står vi over for fire helt afgørende udfordringer, som vi skal løse, før der er råd til skattelettelser.
Jeg vil gerne begynde med den allerstørste udfordring overhovedet, nemlig klimaforandringerne.
Jasmin Bovbjerg fra 5. E på Skødstrup Skole siger det sådan i Information i dag: »Jeg kan godt blive irriteret på de politikere, der bare siger nej, når der kommer forslag, der er gode for naturen.
Så sidder de bare og skændes som små børn.
Jeg tænker bare: Hallo, er I ikke voksne eller hvad?
Altså det er, som om nogle af de voksne ikke tænker så meget over klimaet, som vi gør.«
Skal vi ikke lytte til børnene i 5. E?
For når vi hører om den ene orkan og oversvømmelsesrekord efter den anden i Caribien og USA, er det ikke tilfældigt.
Der kommer måske ikke flere orkaner, men de bliver voldsommere på grund af den globale opvarmning.
Omkostningerne til at rydde op efter de her katastrofer er enorme, for slet ikke at tale om de omkostninger, som vi ikke kan gøre op i penge, nemlig tab af menneskeliv.
Den gode nyhed er jo, at vi kan klare klimakrisen, hvis vi vil.
Vedvarende energi styrtdykker i øjeblikket i pris, og det er ikke mindst Danmarks fortjeneste, at vindmøller i dag er så effektive.
Det er helt realistisk, at vores samlede elforbrug allerede i 2030 kan dækkes af vedvarende energi, og at vi endda rigtig mange steder kan erstatte opvarmningsformer som olie og naturgas med el.
Og det er klart klogt og muligt næsten at udfase kul allerede i 2025 og helt i 2030.
Så regeringens 2050-målsætning er måske lidt for lidt og kommer alt for sent.
Den anden markante udfordring, vi står med, er, at vi skal have velfærden på ret kurs.
Angst, stress, depression er blevet folkesygdomme – også hos børn – og det er på tide, at vi stopper op og spørger os selv: Hvad er det, vi gør galt?
Vi i SF foreslår en ro på-reform, der skal vende stresskurven for børn og unge.
Det skylder vi hinanden.
Men jeg tror på, at det også vil have en nyttig og fornuftig samfundsøkonomisk gevinst.
Det kræver dog, at vi tænker anderledes end firkantet konkurrencestatsligt om højst muligt tempo uanset omkostningerne.
Stress, jag og psykiske problemer skal så vidt muligt forebygges, men det er også en vigtig opgave for vores sundhedsvæsen at give bedre hjælp til dem, der løber ind i problemer – ikke mindst hurtigere hjælp – for vi ved, at det på alle måder koster dyrt at være langsom.
Forestil jer lige, at man skulle gå med et brækket ben en måned, før man fik det repareret, mens der for stress, jag eller angst, depression hos de unge kan gå langt længere tid.
Det kan vi ikke være bekendt.
Vi kan heller ikke være det bekendt over for de kommende generationer, at de skal bruge nogle af de vigtigste år i vuggestuer og børnehaver uden tilstrækkelig voksen bemanding.
Den allerbedste investering, vi overhovedet kan gøre, er at satse på vores børn.
Vi skal simpelt hen sikre, at alle børn får en god start i livet.
Den tikker som en bombe under vores velfærdssamfund, og vi skal have knækket kurven, og det kræver også, at vi kigger på skattesystemet.
Hvorfor er det lige, at aktieudbytter skal beskattes mere lempeligt end indkomst?
Så kan vi få nogle bidrag til at finansiere forbedringer af vores velfærd, og endnu vigtigere: Vi skal have lukket alle de lovlige, men også ulovlige omgåelsesmuligheder, vi har i vores skattesystem, der jo helt overvejende kommer de rige til gode.
Det kræver i høj grad internationalt samarbejde – ja, lad os bare være ærlige, i virkelighedens verden drejer det sig om i EU.
Den fjerde, men bestemt ikke den mindste eller mest ligegyldige udfordring er selvfølgelig, at vi skal sikre gode danske arbejdspladser nu, men bestemt også i en fremtid, hvor robotter måske kan overtage nogle af de funktioner, vi kender i dag.
Regeringens metode er velkendt.
Du tager bare et betydeligt beløb fra de fattigste børnefamilier, syge kontanthjælpsmodtagere, og så skal de nok tage sig sammen.
Men så enkelt er det bare ikke.
Og endnu vigtigere: Vi skal ikke gøre børn fattige.
Den grønne omstilling skaber masser af jobs.
Vindmølleindustrien er den hurtigst voksende industrigren i Danmark, og perspektiverne i vandsektoren er også store.
Det kræver dog, at Danmark hele tiden er helt fremme i skoene for at skabe et krævende hjemmemarked, men vi har også en bunden opgave med at styrke uddannelse og især at sikre, at vi har nok faglært arbejdskraft.
Det burde jo være en hovedprioritet for regeringen i stedet for at skære ned på uddannelserne.
Så når vores statsminister siger, at han har fundet den perfekte balance mellem skattelettelser og velfærd, gør han altså lidt ligesom de tre aber, der hverken kan høre, se eller tale, for nej, der er ikke fundet en god balance, så længe kræftsyge må vente på behandling.
Der er ikke fundet en god balance, når vi hænger i bremsen i forhold til den fuldstændig nødvendige grønne omstilling, og der er ikke fundet en god balance, når pædagoger, sygeplejersker, og hjemmehjælpere bliver slidt ned på deres arbejdsplads, fordi der mangler hænder.
Der er heller ingen balance, når det sociale sikkerhedsnet bliver udhulet i form af fattigdomsydelser og kort dagpengeperiode.
Den gode nyhed er jo, at vi kan nå at rette op på ubalancen, men det kræver, at vi investerer i fællesskabet og klimaet, at vi går en helt anden vej end regeringen.
Tak for ordet.