Karsten Hønge (SF), 2024-04-23:
Fattigdom rammer iskoldt.
Bare et enkelt år i et barns liv, som henslæbes i fattigdom, betyder markant ringere chancer senere i livet, og i Danmark vokser ca. 110.000 børn op i fattigdom eller på grænsen til fattigdom.
Hvad vil det så sige at være fattig i Danmark?
Det betyder bl.a., at hver femte fattig ikke tager offentlig transport, at knap hver sjette ikke spiser tre måltider om dagen, at hver syvende ikke køber lægeordineret medicin, og at hver ottende har svært ved at afholde handicapudgifter.
Hver tredje fattige barn har fritidsafsavn, hver fjerde fattige barn har afsavn i forhold til beklædning og fodtøj, og knap hver fjerde fattige barn har afsavn i forhold til bolig og indbo.
Det er dokumenteret utallige gange af ROCKWOOL Fonden, Kraka, VIVE, AE-rådet, Cevea og andre professionelle med indsigt.
Midt i vores velfærdssamfund lever tusinder af familier med daglige valg mellem mad, medicin, tøj og andre basale fornødenheder.
Det er rystende, og det er på tide med handling.
Til Dagbladet Information siger chefen for Kirkens Korshær, Jeanette Bauer: »Der er stadig tusindvis af mennesker i fattigdom, og vi oplever det hver dag i vores sociale arbejde.«
Fattigdom i barndommen trækker spor ind i voksenlivet, som en rapport fra AE-rådet hed, og det er dokumenteret, at med fattigdom følger større sandsynlighed for, at man ender uden uddannelse, med kortere uddannelse, med længere perioder som arbejdsløs og med større sandsynlighed for at blive førtidspensionist.
Børn af fattige familier har ca. 60 pct. større risiko for at ende som førtidspensionister allerede som 30-årige.
Derudover er følgerne dårligere fysisk og psykisk helbred.
Men er der så overhovedet fattigdom i Danmark?
Hvis man skulle være i tvivl, skal man bare se på de længere køer til julehjælp og på ansøgningerne om at komme på sommerlejr arrangeret af sociale foreninger.
Det interessante er jo ikke, som vi så ofte hører fra borgerlig side, at man sammenligner fattigdom med andre lande, der har helt andre betingelser.
For det er jo rigtigt, at vi da ikke har fattigdom i Danmark sammenlignet med Congo eller Ækvatorialguinea, men den sammenligning giver bare ingen mening.
Det, der slår igennem, hver gang man måler, er den relative ulighed i et samfund, herunder den relative fattigdom – lige samfund klarer sig på alle områder bedre end ulige samfund.
Fattigdom har først og fremmest store menneskelige omkostninger, men det er også skidt ud fra et købmandsperspektiv.
Der er nemlig et stort samfundsmæssigt potentiale i at investere i dem, der har mindst.
I Vesten er lige samfund de ulige klart overlegne, og lige samfund scorer bedre på væsentlige områder som levealder, uddannelsesniveau, børnedødelighed og i forhold til selvmord, indsatte i fængsler, teenagegraviditeter, tillid, overvægt, mentale sygdomme, narkomani, socialt mobilitet og børnevelfærd.
Relativ fattigdom slår hårdt igennem for alle borgere, og også de bedst stillede opnår bare betydelige fordele ved at leve i et samfund med mindst mulig forskel på fattige og rige.
Omfordelingen er altså også til fordel for de mennesker, som betaler mest.
Fattigdom fører kun én vej, og det er til apati og opgivenhed.
Ulighed river samfund fra hinanden.
Det her beslutningsforslag er i sin form inspireret af klimaloven.
Gennem bindende mål forpligter fattigdomsloven Folketinget til at halvere antallet af fattige inden 2030, og for at vide, om det lykkes, og som kompas undervejs er det nødvendigt med en officiel fattigdomsgrænse baseret på oplysningerne fra Danmarks Statistik.
Som generalsekretær for Red Barnet, Johanne Schmidt-Nielsen,
siger: »Det er glædeligt, hver gang et barn løftes ud af fattigdom, men det er samtidig værd at bemærke, at mere end 47.000 børn lever i fattigdom i en tid, hvor arbejdsløsheden er historisk lav.
Det viser jo, at de her familier har andre problemer end arbejdsløshed.«
Det er lige præcis derfor, at der er brug for en bred indsats.
Fattigdom er en tatovering, som er svær at vaske af senere i livet.
Børnene sakker bagud på point i forhold til deres kammerater, og opvækst i fattigdom trækker spor langt ind i voksenlivet.
Det betyder, at færre får en uddannelse, at uddannelserne er kortere, at arbejdsløshedsperioderne er længere, og at der er større risiko for at havne på førtidspension.
Jeg synes faktisk, at de tre regeringspartier ligner de her tre figurer, I kender, altså de her tre aber; en holder sig for ørerne, en for øjnene, og en for munden.
Der er brug for handling, før vi kan se os selv og fattige børn i øjnene.
Velfærdssamfundet skal måles på, hvordan vi behandler de svagest stillede, og det er ikke godt nok.
Så er det jo dejligt at kunne se undersøgelse fra Epinion, der viser, at 62 pct. af befolkningen ønsker at gøre mere ved fattigdom.
SF mener, at alle skal have fair odds i livet.