Søren Pape Poulsen (KF), 2019-03-28:
Tak for debatten.
Jeg skal fuldt ud anerkende, at det letteste jo bare ville være at sige, at så nedsætter vi en ny undersøgelseskommission, og så kan de arbejde et stykke tid, og så ser vi, hvad de siger.
Jeg tror, vi i hvert fald er nødt til at gøre os klart, at med de mange, mange undersøgelser, der er foretaget, må man jo på et eller andet tidspunkt spørge sig selv: Jamen stoler vi på, at vi har undersøgt det, eller gør vi ikke?
Lad os nu forestille os den situation, at vi nedsatte den undersøgelseskommission, som nogle taler om her, og den kom frem til, at de ikke kunne pege på, at der var noget her, der ikke var i orden.
Tror de tilstedeværende her så virkelig, at sagen så slutter?
Man ville jo ikke menneskeligt kunne leve med, at der ikke var nogen, der havde fået ansvaret for det.
Derfor er jeg sikker på, at så længe der er undersøgelser, efterforskning eller andet, der kommer frem til, at der ikke er nye ting, der kan spille ind, eller nye folk, der skal afhøres, eller nye sager, så vil der altid være pårørende og pårørendegrupper, der vil komme med nye ideer til det eller holdninger til, om det hele nu har været undersøgt, og at der nok er noget her, der ikke har været ordentligt undersøgt. Det ligger jo i menneskets natur.
Hvem af os ville ikke blive ved med at sige, at det her ikke er undersøgt grundigt nok, så længe man ikke har fundet den skyldige?
Det er jo menneskeligt.
Jeg ville en til en mene det samme som de efterladte og pårørende, hvis jeg var efterladt eller pårørende.
Jeg synes så bare, at min opgave og vores opgave i forhold til alt det, der er blevet undersøgt, og de spørgsmål, der er stillet i forløbet, er at overveje: Hvad er grundlaget så for at skulle have flere undersøgelser?
Og det er bare der, jeg lige så stille siger, at det forslag til vedtagelse, vi har i dag, jo ikke lukker sagen.
Det siger jo meget klart: Kommer der ting frem, som giver anledning til noget, der skal undersøges nærmere, så er sagen ikke lukket.
Og det er sådan set bare mit ærinde, for jeg accepterer simpelt hen ikke den der forestilling om, at vi sidder i salen her i dag, og så er der nogle, som er lidt mere interesserede end andre i at få det her løst.
For det er ikke tilfældet.
Vi har alle sammen en interesse i at kunne finde de skyldige.
Jeg er så bare kommet dertil, at med alt det, der ligger, og de orienteringer, jeg har fået i ministeriet, og som partierne har været inviteret til, og som man har kigget på, samt de spørgsmål, der har været, så kommer vi for nuværende ikke videre.
Men det er jo ikke et endeligt punktum.
Så vil jeg bare opfordre til, som jeg også sagde i min første runde – for jeg er jo ikke i stand til at svare på alle ting i den her sag – at hvis man synes, der er ting, som er mærkelige, eller hvor man kan spørge, hvorfor det ikke er blevet undersøgt, så synes jeg, man skulle stille spørgsmål om det, og så svarer vi jo rigtig gerne på dem.
Men jeg tror ikke, vi kommer dertil, hvor pårørende og efterladte synes, at vi er kommet til bunds i den her sag, før den skyldige er fundet.
Og jeg tror bare, det er vigtigt, at vi skiller de to ting ad.
Det kan man ikke fortænke nogen i.
Men jeg synes jo, at min opgave må være at sige: Jamen er der grundlag for flere undersøgelser med den viden, vi har nu?
Og det har jeg meget svært ved at se.
Men jeg er jo sådan set glad for, at det ser ud til, at vi nok enes om forslaget til vedtagelse, hvor vi jo alle sammen siger, at der ikke er sat noget endeligt punktum her.
Og den her sag forældes jo aldrig.
Sådan er det juridisk.
Det er jo indiskutabelt.
Det gør den ikke.
Vi håber vel alle sammen på, at der kunne ske et eller andet, og helst i morgen, der gjorde, at man kunne finde frem til, hvem der er de skyldige her.
For der er jo ikke nogen, der ikke ønsker at finde de skyldige.
Altså, jeg abonnerer simpelt hen ikke på konspirationsteorier om, at der er nogle, der ikke har ønsket det.
Men det er egentlig blot for at samle op på debatten, for jeg har jo i min indledning giver udtryk for mine synspunkter.