Ellen Trane Nørby (V), 2017-05-29:
Og tak for den debat, vi har haft i dag.
Når jeg lytter til debatten, hører jeg ikke nogen nuancer i den medfølelse og dybe sympati, som partierne og ordførerne udtrykker for de ofre.
Det er i høj grad ofre for den thalidomidskandale, som vi så i slutningen af 1950'erne og starten af 1960'erne.
Jeg sagde også, at jeg har dyb medfølelse med og sympati for de børn, som i dag er voksne, deres mødre og deres familier, som er blevet ramt af den her dybt ulykkelige sag.
Jeg er enig med dem, der siger, at det her er den største lægemiddelskandale, vi har set.
Jeg synes, som også den radikale ordfører påpeger, det er temmelig pikerende at opleve, at ordførere, som står heroppe, og som ikke tilslutter sig det forslag til vedtagelse, som Socialdemokratiet kommer med, nærmest får at vide, at man ikke er menneskelig, fordi man ikke anerkender noget.
Jeg har sådan set
kun hørt, at der har været bred politisk anerkendelse både af, at det her er en lægemiddelskandale, og af de store smerter og lidelser, som ofrene for skandalen har haft.
Det er sådan set der, hvor forskellen er, i spørgsmålet om, hvorvidt man kan holde staten ansvarlig, hvorvidt man kan placere et juridisk ansvar.
Som nogle af ordførerne har sagt, har man dermed også et juridisk efterspil, som kan lede til en kompensationsordning.
Jeg har fortsat ikke set de her ting.
Ligesom nogle har fremhævet i debatten, har jeg også læst nogle af de ting, der er blevet fremført i forskellige skrifter, bl.a. i den antologi fra 2007, som hedder »Staten og lægemidlerne - Regulering af lægemiddelområdet gennem tiderne«, hvor det bl.a. fremgår, og nu citerer jeg: »Spørgsmålet, om hvorvidt man skulle advare mod thalidomid i dagspressen, blev rejst; men også synspunktet, at dette sikkert ville gøre mere skade end gavn blev fremført«.
Det fremgår ikke, hvor den diskussion blev ført, herunder om den daværende sundhedsstyrelse var inddraget.
Men for mig, da jeg læste antologien og særlig kapitlet om thalidomidskandalen, viser det noget om tankegangen, der var i den tid i forhold til ikke at kommunikere direkte med offentligheden, i forhold til ikke at advare om de frygtelige bivirkninger, der var af thalidomid.
Tilsvarende ved vi, at sagen har været omtalt i et såkaldt følgeblad fra den daværende sundhedsstyrelse i Ugeskrift for Læger, nr. 6, 1963.
Vi ved ikke, om styrelsen før det tidspunkt har orienteret sundhedspersoner eller andre om sagen, og mig bekendt foreligger der ikke oplysninger om det.
Vi ved, at Københavns Universitets farmakologiske institut i Ugeskrift for Læger i februar 1962 publicerede en advarsel til landets læger om sammenhængen mellem thalidomid og medfødte misdannelser.
Det har ikke været muligt at fastslå, og i givet fald hvornår, om den daværende sundhedsstyrelse orienterede sundhedspersoner eller andre om tilbagetrækningen og skadesvirkningerne ved thalidomid.
Det ændrer ikke på, at jeg har dyb medfølelse for de mennesker, det handler om.
Det ændrer ikke på, at jeg politisk mener, at der var tale om en kæmpe skandale.
Det ændrer ikke på, at følgerne og konsekvenserne af den skandale har været kæmpestore for de mennesker, der har været omfattet.
Men jeg har ikke noget grundlag som minister for at sige, at der ligger bevis for, at staten påtog sig et ansvar.
Jeg vil fortsat gerne, hvis nogen ligger inde med viden, at de kommer frem med den.
Derfor deler jeg sådan set den radikale ordførers synspunkt om, at det værste, der kan ske efter debatten i dag, er, at der er nogle, der føler, at de sådan set er blevet stemt ned i debatten.
Jeg har kun hørt, at partierne til fulde anerkender og til fulde også udtaler, at det, der er foregået, er uopretteligt, det er uacceptabelt, og det er utilgiveligt, og der er sådan set ikke nogen undskyldning, der er stor nok til at rette op på de skader, som de mennesker og de familier har måttet leve med.
Jeg håber, at de ramte og deres familier har oplevet, at de har fået en stor støtte til at klare sig igennem hverdagen, både sundhedsfagligt og på det sociale område.
Jeg håber også, at den hjælp, de har fået gennem tiden, og som ikke handler om kompensation, forhåbentlig har kunnet gøre deres hverdag lidt mindre ulidelig, end jeg ved den har været for nogle af dem.
Det er også derfor, regeringen ikke kan støtte det forslag til vedtagelse, der ligger fra bl.a. forespørgernes side.
Det er ikke, fordi vi ikke ønsker at holde øje med myndighederne; det er ikke, fordi vi ikke synes, at det her er en lægemiddelskandale; det er ikke, fordi vi ikke anerkender og har dyb medfølelse for de mennesker, der har været involveret; men det er, fordi der ikke er et juridisk ansvarsgrundlag og dermed heller ikke mulighed for at lave et juridisk efterspil i forhold til, om den daværende sundhedsstyrelse har et medansvar i det omfang, som der skal være, hvis der skal ligge et ansvarsgrundlag.
Derfor håber jeg sådan set også, at vi kan arbejde videre med de ulykkelige sager, der ligger ikke bare på det her område, men en række steder i sundhedsvæsenet, så vi kan lære af dem, så vi kan undgå, at sådan nogle skandaler sker fremover, så vi kan bruge viden om datiden til at sikre, at vi fremover laver lovgivning, tager initiativer, som ikke har de konsekvenser for mennesker, som de havde dengang.
Det er desværre ikke kun ofrene for thalidomidskandalen.
Det er også Sprogøpigerne, det er det hvide snit, det er en lang række andre ting i vores sundhedsvæsen, som vi i dag må kigge tilbage på og sige, at det, der foregik, ikke var acceptabelt.
Det har haft og har nogle meget store konsekvenser for både mennesker, der er blandt os i salen i dag, men også for mange andre.