Morten Messerschmidt (DF), 2022-04-08:
Tak, formand.
Det er jo sjovt at se, hvordan spidsfindigheder lige pludselig kan blive det dominerende, i forhold til hvad der bliver sagt.
Altså, teknisk set og geografisk set er Rusland jo sådan set en del af Europa.
En del af Rusland er i hvert fald en del af Europa, nemlig alt, hvad der ligger vest for Kaukasus.
Det var i hvert fald det, vi lærte, da jeg gik i folkeskolen.
Men derfra og så til at sige, at Putin ikke udgør en trussel for vores verdensorden, vores måde at anskue tingene på, er der meget, meget langt.
Det synes jeg er nogle kedelige koblinger, som jo i bedste fald kun kan afspore debatten.
Jeg vil sige til udenrigsministeren, at hans i øvrigt meget indladende og velafviklede tale i hvert fald har en meget stor uhensigtsmæssighed, og det er jo, at vi har hørt så meget før, når det kommer til EU, om, hvad ting ikke bliver til.
Og i virkeligheden er det jo nok der, EU-partiernes troværdighed har det allersværest.
For jeg er helt opmærksom på, hvad der står i artikel 42, stk. 2 – nej, det er 31, stk. 4, altså 42, stk. 2, og også i dens fulde længde.
Det, der er sagen, er jo, hvad det betyder, og hvad det udvikler sig til.
Og kan man have tillid til det, når udenrigsministeren og de øvrige ministre her siger, at jamen det bliver ikke en EU-hær, det bliver ikke et EU-forsvar osv.?
Det kræver jo ikke så meget erindring tilbage i tiden for at finde andre områder, hvor udenrigsministeren og andre har sagt, hvad EU ikke ville blive til, og hvad EU ikke ville få beføjelser til, men hvor det i dag er virkelighed.
Og det er derfor og i det lys, at jeg har nævnt – og jeg beklager, hvis jeg har gjort det uklart, og så præciserer jeg det gerne – artikel 31.
For jeg er udmærket godt opmærksom på, hvordan traktaten er i dag.
Sagen er bare, at det jo er blevet et argument for japartierne,
at fordi vi er i det mellemstatslige område, så er der ikke noget, der hedder flertalsafgørelser.
Det passer jo ikke.
For det er det, vi har i artikel 31, stk. 2, som er det mellemstatslige område.
Så er det jo rigtigt, at artikel 4 siger, at det i dag ikke gælder for militær- og forsvarsområdet.
Modspørgsmålet vil jo være: Jamen kræver det så en folkeafstemning i Danmark at fjerne stk. 4, sådan at flertalsafgørelserne kommer til at gælde på militærområdet?
Det er jo det, udenrigsministeren ikke vil svare på.
Det er præcis det, hr. Søren Søndergaard har læst op.
Og så får man en eller anden sang fra de varme lande.
Jeg spurgte Socialdemokratiet, regeringen, Radikale Venstre og Venstre, om man vil give en garanti imod det, som jeg og Dansk Folkeparti, fru Pernille Vermund og Nye Borgerlige, Enhedslisten og hr. Søren Søndergaard, frygter det her udvikler sig til?
Vil man give en garanti for, at hvis det viser sig at blive tilfældet, så lover man at spørge danskerne igen?
Man kunne næsten fristes til at citere en tidligere dansk statsminister og spørge, om man vil give et løfte, til solen brænder ud, altså om, at man spørger danskerne igen.
Og det vil man ikke – det vil man ikke.
Så kommer man ind i en eller anden teknisk forklaring om, at ja, hvis det er overdragelse af nye beføjelser efter grundloven.
Jamen det er ikke det, vi spørger om.
Vi spørger om: Hvis der kommer en EU-hær, og hvis det udvikler sig til et egentligt EU-forsvar, uafhængigt af, om vi i grundlovens forstand er i suverænitetoverdragelse, beføjelser eller ej, vil man så spørge danskerne igen?
Og der svarer I ikke.
Det er præcis der, I svigter.
For det er præcis der, I tilsyneladende ikke forstår, hvorfor danskerne velbegrundet har så ringe tillid til EU-partierne.
Det er, fordi de bare gang på gang oplever jeres ministre komme hjem fra Bruxelles – på arbejdsmarkedsområdet, på udlændingeområdet, på socialområdet osv. osv. – og de siger: Det vidste vi ikke; vi overdrog magt til EU på det område; vi kan ikke gøre noget ved det; og derfor må vi bare indrette vores barselsregler, derfor må vi bare ændre vores udlændingepolitik, derfor må vi ændre på vores overenskomstmodel.
Gang på gang.
Derfor er det altså EU-partierne, der har bevisbyrden.
Og I vil ikke give os en garanti for, at hvis I igen stikker danskerne blår i øjnene, så bliver de spurgt igen.
Det kan jo ikke lede til andet resultat end at det, der sker den 1. juni, med sikkerhed er den første og eneste gang, danskerne har sikkerhed for at blive spurgt om, hvordan Danmarks relation til EU's forsvarspolitik skal være.
I har endda gennemført hele traktatændringer, hvor vi anbefalede, at man lagde det ud til folkeafstemning, men I sagde nej.
Nu klapper fælden.
Nu må I stå på mål for hele jeres cv på EU, og jeg kan love for, at både jeg og Dansk Folkeparti – og jeg føler mig ret overbevist om også de to andre partier, jeg nævnte før – nok skal minde danskerne om det hele.
Tak, formand.