Monika Rubin (M), 2024-05-29:
Mange tak.
Jeg skal lige have den her lidt ned, når sådan en høj herre har været på før mig.
Tiden var en anden, og luften i det fly må have været tyk af mere end bare cigaretrøg; en anspændthed må have hængt der.
Passagererne var nemlig ikke de glade turister, som vi efterhånden forventer lander i lufthavnen, men stakåndede iranske flygtninge, der i slipstrømmen på revolutionen i Iran havde bevidnet deres hjemland smuldre for øjnene af dem – fra et vestligt orienteret monarki til et islamisk teokrati med et fingerknips.
Flugten var ikke nem.
Mange fløj under påskud af turist- eller forretningsrejser, og nogle brugte også falske dokumenter eller bestak embedsmænd for at få udrejsevisum.
Jeg kender historierne.
En af flygtningene var min far.
Han kan ikke lide at gå i detaljer, men historien taler sit eget tydelige sprog.
Han var på flugt fra præstestyret, på flugt fra en fremtid som kanonføde i en endeløs voldsspiral mellem Iran og Irak og ankommet til et land, hvor alt var fremmed.
Da min far endelig kom igennem den søvnige danske immigration, fik stemplet i sit pas og trådte ud på den anden side af svingdørene, var det ikke kun den kølige danske luft, der ramte ham; det var også den danske virkelighed med visheden om, at han nu var i et land, hvor hans tanker kunne flyve frit – uden frygt for moralpoliti eller sindelagskontrol.
Han gjorde Danmark til sit hjem, og det er igennem hans øjne, at jeg nu ser på de frihedsrettigheder, som Danmark og Europa er bygget på: retten til at tro på, hvad man vil, retten til at sige, hvad man vil, og retten til at færdes frit i et fredeligt land.
Det er rettigheder, som jeg sammen med havregrynene om morgenen er blevet proppet med fra barnsben af ikke at tage for givet.
I mit ene øre er jeg blevet fortalt historien om det absolutte kollaps af frihedsrettigheder i Iran, og i mit andet øre har jeg hørt min mors polske historie, der ligesom min fars, er en fortælling om flugten fra et liv, hvor fremtiden så sort ud.
Deres fortællinger er både slående lige og diametrale modsætninger.
Kort efter at min far fik stemplet sit pas, krydsede min mor nemlig grænsen mellem Tyskland og Danmark efter en lang køretur.
I bilen sad hun med sin mor, og bag dem havde de efterladt hundredvis af kilometer og deres hjemland Polen.
Polen i 1980'erne var ingen solskinsfortælling.
Økonomien hang i laser efter årtier med sovjetisk planøkonomi, og folk gemte penge i madrassen, fordi de ikke stolede på bankerne.
Køerne til dagligvarebutikkerne var timelange, og der var rationeringsmærker og hyperinflation.
Grænsen mellem øst og vest var tegnet med mursten gennem Berlin, og oprustningen havde bragt middelklassen i knæ.
Det var den virkelighed, min mor flygtede fra.
Og mine forældre deler en gang imellem et sjældent tomt blik, når de tænker tilbage på de lande, der engang var deres hjem, og taknemligheden for at bo i et samfund med lige adgang til uddannelse, velfærd og sundhed.
Det er spejdermærker, som vi kan sy på samfundsskjorten som beviser på et vellykket velfærdssamfund, som mange lande skuer til med misundelige blikke.
Det ansvar er vi os bevidst i regeringen, og vi knokler for at beholde de hædersmærker.
Vi forbedrer uddannelserne, vi frisætter folkeskolen og ældreplejen, og snart giver vi også sundhedsvæsenet en total renovering.
Men hvor Iran stadig er fanget i en dystopisk voldsspiral, har Polen brudt vandet med sådan en kraft, at det kan måles på Richterskalaen.
Siden Polen blev optaget i EU, har de oplevet de tre økonomisk bedste årtier i landets historie.
De er blevet 40 pct. rigere.
Og Polen var det eneste land i EU, der ikke oplevede en recession under finanskrisen.
Engang kom polske håndværkere hertil for at få et arbejde, men det svinder ind, for polakkerne kan også få en god løn derhjemme.
Historien om Polen er en historie om undertrykkelse og behovet for at flygte – først fra nazisterne og så fra russerne.
I dag er Polen demokratisk sikkert, har en god økonomi og en velfærd, der matcher andre vellykkede staters.
Det er NATO- og EU-effekten.
På trods af den kendsgerning hører jeg ofte mistænkeliggørelse af og modstand mod international arbejdskraft – og endda røster i Danmark, som vil trække os ud af EU, og som ikke vil have Ukraine og andre lande i Øst med i den europæiske familie.
Beskæftigelsen vokser og vokser, og havde det ikke været for international arbejdskraft, så ville det vokseværk være i slowmotion.