Lars Boje Mathiesen (UFG), 2023-11-09:
Tak for det.
Jeg beklager, at jeg kun har 5 minutter.
Jeg skal til at vænne mig til, at mit mandat ikke er lige så vigtigt som de andres i det danske folkestyre.
Sådan er det jo.
Jeg har 5 minutter i stedet for de 10 minutter, som de andre har; sådan må det være.
Jeg har det med de her strategier, som jeg nogle gange har det med læringsmålene i folkeskolen: De er meget fine, og vi tager dem frem og kigger lidt på dem en enkelt gang, og så går vi tilbage til virkeligheden.
Og det tror jeg også man skal holde sig for øje i forhold til det her.
Vi står i nogle udenrigspolitisk meget voldsomme situationer.
Krigen i Ukraine er desværre for nogle blevet dagligdag, er blevet hverdag, og fylder ikke på samme måde i medierne, men den fylder i ukrainernes kamp for deres fædreland og for deres frihed.
Det er en kamp, som jeg tror man først har forstået, når man oplever den på egen jord.
Så har vi situationen i Israel, og for mig er situationen klokkeklar: Israel har en ret til at forsvare sig.
Vi har at gøre med en islamisk terrororganisation.
EU og USA anerkender, at det er en islamisk terrororganisation, og i min optik kan man ikke forhandle med en islamisk terrororganisation; der er ikke noget formål med det.
Jeg er godt klar over, at det palæstinensiske folk tilbage i 2006 valgte Hamas, men spørgsmålet er, om de siden da, hvis de kunne lave det valg om, fortsat vil have Hamas.
Det er jo et spørgsmål.
Jeg tror ikke på, at der kan komme en fred.
Efter krig og vold skal der jo komme en fred, men jeg tror ikke, at den kan komme med Hamas.
Du kan ikke snakke med nogen, hvis eneste mål er at udslette den anden part fra jordens overflade; så kan du ikke have en samtale med de mennesker.
Det er en konflikt, der er oldgammel.
Som historielærer er det en konflikt, man har fulgt nøje, og forestillingen om, at vi nu den her gang ender konflikten, tror jeg ikke på.
Jeg tror, det er en konflikt, menneskeheden kommer til at leve med lige så lang tid, vi er her.
Det, der er vigtigt i den udenrigspolitiske situation kontra den indenrigspolitiske situation, er så, at vi ikke accepterer, at mellemøstlige konflikter bliver en del af vores samfund og måden, vi lever på i Danmark.
Og det er der, jeg er dybt bekymret.
Jeg er af sind normalt en meget, meget glad og optimistisk person, men jeg må sige, at jeg er bekymret for det, jeg ser i det danske samfund.
Jeg er bekymret over, at svaret fra et samlet Folketing og regeringen på det meget, meget kraftigt stigende jødehad – det jødehad, som nu burde være klart for alle – indtil videre har været nogle facebookopdateringer og nogle X-opdateringer.
Jeg er ked af at sige det: Det løser ikke problemet.
Når man er færdig med det, vil hadet til jøderne stadig væk være her.
Så længe islam kommer til at fylde mere i Danmark, vil hadet mod jøderne også vokse, og svigtet fra os alle sammen vil blive så meget desto større.
Så jeg savner løsningerne.
Jeg savner viljen til at gøre det, der er nødvendigt for at beskytte jøderne.
Og det er ikke overfaldsalarmer, peberspray og andet.
Det er en falliterklæring, og vi bliver nødt til at kigge hinanden dybt i øjnene og spørge: Hvad er det for et land, hvad er det for et samfund, vi vil være?
Hvad er det for nogle mennesker, vi vil være?
Hvad er det for nogle værdier, vi står for?
Og det kan godt være, at vi skribler dem ned i en strategi, men hvis vi ikke er villige til at stå fast på dem, når det er hårdt, og når det er svært og det kræver svære valg, så er ordene tomme.
Jeg er dybt bekymret over, at vi står ved en skillevej lige nu, hvor vi vælger de tomme floskler i stedet for at stå fast på det, der er rigtigt, og være villig til at tage de svære valg.
Islam bliver i min optik aldrig nogen sinde foreneligt med et nordisk, sekulært, moderne demokrati.
Jo før vi indser det, jo hurtigere kan vi reagere på det.
Jo længere tid der går, jo sværere bliver det, og jo større bliver kampen.