Rasmus Nordqvist (ALT), 2017-03-14:
Virkeligheden er underfundig og uforudsigelig, og vi bliver konstant mindet om, at intet er sikkert, fordi intet kan tages for givet.
Trump og Brexit er to af de nyeste eksempler på, hvordan virkeligheden pludselig kan ændre sig, men de er også eksempler på, at drastiske ændringer i et land påvirker mange andre lande, fordi vi alle sammen er en del af et internationalt fællesskab.
Noget af det, vi ikke må tage for givet i det internationale fællesskab, er freden – heller ikke, selv om mange af os er vokset op med freden.
Den fred, som vi er vokset op med, har været betinget af, at de europæiske lande efter anden verdenskrig sagde »aldrig igen!« og fandt sammen i et meningsfuldt fællesskab.
Et af disse meningsfulde fællesskaber, man fandt sammen i, var Europarådet, som vi bl.a. her er samlet for at gøre status over.
Europarådet har for mig at se været afgørende for, at det internationale samfund har udviklet sig i en progressiv, humanistisk og solidarisk retning
Tænk bare på, hvor enorm betydning menneskerettighedskonventionen har haft på det internationale samarbejde, hvordan det har været med til at sikre basale menneskerettigheder og frihedsrettigheder til millioner af mennesker, retten til frihed, retten til privatliv, retten til en retfærdig rettergang, retten til at tænke og tro frit og retten til at ytre sig frit.
Alle disse rettigheder, som vi danskere sammen med millioner af mennesker i Europa og i den øvrige verden hver dag benytter os af, er en vigtig demokratisk arv, som vi i høj grad kan takke, ja, selvfølgelig vores grundlov, men også Europarådets arbejde for menneskerettighederne for.
At menneskerettighederne er ukrænkelige tror jeg egentlig de fleste af os i dag er enige om.
Sådan bør det i hvert fald være, ikke mindst hvis vi kigger tilbage i historiebøgerne og husker på, hvor vigtige de har været i kampen for fred, for frihed og demokrati.
Derfor bekymrer det mig også, at flere og flere i dag taler åbent om at udfordre menneskerettighederne, udfordre retten til at være sammen med sin familie, retten til beskyttelse, retten til at ytre sig – bare for at tage nogle af de eksempler, som fiser rundt i Europa i dag.
Nogle nøjes faktisk ikke længere blot med at tale om det, men gør det også aktivt gennem lovgivning.
Der vedtages lovgivning, som åbenlyst diskriminerer flygtninge og indvandrere, som begrænser ytringsfriheden for visse grupper i samfundet, som gradbøjer konventionerne i asylsager, og som holder familier adskilt på tværs af landegrænserne.
Selvfølgelig betyder det noget, når et land som Danmark taler åbent om at udfordre og reformere menneskerettighederne, for selv om Danmark er et lille land, er vi også en meget stor nation, når det kommer til udbredelse af menneskerettighederne, og derfor vil det naturligvis vække stor opsigt, hvis vi fra dansk side gør alvor af truslerne, og det vil naturligvis også påvirke vores relationer til nabolande og vores position i det internationale samarbejde.
Vender vi os mod den store verden, er det dog tydeligt, at menneskerettighederne ikke kun diskuteres her i Danmark, men at de faktisk er under pres fra mange sider.
Trump, Putin, Erdogan, Assad, Orbán sidder med i det lidet flatterende selskab, som udfordrer konventionernes betydning.
Det er i usikre tider som disse, at der er behov for internationalt, meningsfuldt samarbejde, for det er kun igennem disse samarbejder, at vi stat og stat imellem, men også stat og befolkning imellem kan holde hinanden op på, at menneskerettighederne ikke er en given ting.
Konventionerne er et af vores vigtigste redskaber, til at vi kan holde hinanden op på menneskerettigheder, som beskytter os alle uanset etnicitet, race, køn, religion, tro, handicap, alder og seksuel orientering, og derfor håber jeg især, at vi kan bruge denne redegørelsesdebat til at minde hinanden om, hvorfor vi har konventionerne, hvorfor vi i mere end 60 år har kæmpet hårdt for at værne om dem, og hvorfor det fortsat er vigtigt, at vi kæmper for dem.
Når jeg tidligere har deltaget i debatter om, hvorvidt man bør reformere den europæiske menneskerettighedskonvention, har jeg næsten været fristet til at tro, at den kun har til formål at beskytte én navngiven kriminel.
Sådan er det selvfølgelig ikke, og det ved vi godt.
Vi ved godt, at konventionerne beskytter os alle, både kriminelle og ikkekriminelle, børn, kvinder, mænd, flygtninge og borgere.
De beskytter os mod diskrimination, mod undertrykkelse, mod frihedsberøvelse, mod ulovlig overvågning og mod uretfærdig rettergang.
I Danmark er vi heldigvis så privilegerede, at menneskerettighederne nærmest er en selvfølgelighed.
Vi, der er her i dag, er f.eks. så privilegerede, at vi har mulighed for at sige vores uforbeholdne mening, uden at det får konsekvenser.
Men ytringsfriheden er som bekendt ikke en selvfølgelighed alle steder.
I Tyrkiet ser vi, at journalister og demokratisk valgte parlamentarikere fængsles under de mest udemokratiske processer.
Vi kan alle blive enige om, at udviklingen i Tyrkiet er under al kritik, men hvis vi ikke havde en stærk menneskerettighedskonvention, ville vores kritik af Erdogans styre ikke have samme vægt.
Dermed er det altså et meget aktuelt eksempel på, at konventioner i Europarådet bliver ved med at være et vigtigt redskab i nutidens samfund.
Den danske regering har med sit kommende formandskab af Europarådets Ministerkomité gjort sig til bannerfører for en reformering af den europæiske menneskerettighedskonvention.
Det er vi fra Alternativets side selvsagt stærkt bekymrede for.
For det første er det netop, når konventionerne gør ondt på staterne, at det er vigtigt, at vi politikere træder i karakter og støtter op om dem.
Det er i tider som disse, at domstole bliver relevante, fordi domstole beskytter borgernes rettigheder mod statens krænkelser.
Med hensyn til udviklingen i Ungarn, Rusland og Tyrkiet er jeg ikke i tvivl om, at vi alle herinde er af den samme mening.
Sådan bør det også være, når vi kigger os i spejlet om morgenen, og derfor skal vi på en dag som i dag huske på, at konventionerne ikke er til for staternes skyld, de er til for borgernes, og derfor skal vi overveje, om reformønskerne vil styrke borgernes rettigheder eller svække dem.
For det andet skriver regeringen sig ind i et uheldigt selskab af nationer som Ungarn, Aserbajdsjan, Polen, Rusland og Tyrkiet, som ligeledes ønsker at slippe for nogle af menneskerettighedskonventionens forpligtelser, så de får friere hænder til at indføre restriktioner over for deres befolkning og presse.
Hvis disse lande lykkes med deres ærinde, er vi for alvor på vej ind på en glidebane mod en mere ustabil og usikker retsorden, og det ønsker Alternativet ikke at bidrage til.
Som en af grundlæggerne bag menneskerettighedskonventionen vil et dansk reformønske desværre kun forstærke den bevægelse, og det vil i hvert fald bane vej for andre og mere radikale ønsker om at udfordre konventionerne og give dem større legitimitet.
Af samme grund er vi yderst skeptiske over for regeringens udmeldinger og opfordrer til, at regeringen slår ind på en anden kurs, der sikrer ro og sikkerhed om såvel borgernes frihedsrettigheder som Danmarks rolle i den internationale kamp for fred og frihed og for demokrati.
For det tredje er det vigtigt, at vi, når vi har de her debatter, formår at holde proportionerne bare nogenlunde i orden.
Flere i debatten har hævdet, at den dynamiske fortolkningsstil fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol forhindrer Danmark i at føre en stram udlændingepolitik.
Det er bare ikke tilfældet.
Jeg har i hvert fald ikke indtryk af, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol forhindrer Danmark i at føre en stram udlændingepolitik, og jeg må nærmest sige desværre ikke.
Domstolen gør sådan set bare det, den er sat i verden for.
Den beskytter borgerne mod statens overtrædelser af borgernes basale rettigheder.
Nogle mener så, at domstolen går for vidt i sin fortolkning, men for mig at se viser det bare, at domstolens job ikke er at danse efter politikernes pibe, men at beskytte borgerne mod staten, når den forsøger at underminere borgernes rettigheder, og det mener jeg sådan set er en god ting, i hvert fald hvis vi kigger på det i et historisk perspektiv.
For hvor var vi eksempelvis i forhold til homoseksuelles rettigheder, hvis ikke domstolen havde haft mulighed for at fortolke konventionerne dynamisk?
En af begrundelserne fra regeringens side i oplægget til en reformering af domstolen er, at man ikke ønsker at miste befolkningens opbakning til konventionerne, fordi de mener, konventionerne er for vidtrækkende.
Jeg er enig med regeringen i, at det er vigtigt, at vi sikrer befolkningens opbakning til konventionerne, men jeg er helt uenig i, at der ikke skulle være en opbakning til de rettigheder, som sikrer alle danskere ytringsfrihed, forsamlingsfrihed, retten til privatliv og retten til at tro, hvad vi vil.
Derfor bør regeringen i Alternativets optik lægge sine kræfter et helt andet sted.
Vi bør snakke meget mere om, hvor vigtige de afgørelser er for borgerens retssikkerhed og frihed.
Og vi skal minde hinanden om, hvorfor vi i mere end 60 år har stået vagt om konventionernes evne til at beskytte individets rettigheder, og hvorfor vi fortsat vil gøre det.
Den succeshistorie skal vi være bedre til at huske og fortælle og være stolte af, så vi ikke bare får en mere åben debat, nej, det skal være en debat, der er baseret på saglighed, på fakta og på proportioner, hvor vi husker alle de gode eksempler og historier, som klart overskygger de meget få enkeltsager, som oftest bruges af medier og politikere til at skabe et fuldstændig forvrænget billede af, hvilken betydning menneskerettighederne har.
Som jeg startede med, har jeg valgt at fokusere mest på menneskerettighederne i dag, men vi diskuterer jo også en række andre internationale samarbejder, og her vil jeg gerne komme ind på det nordiske samarbejde, og det vil jeg så bruge det sidste af min taletid på.
Det nordiske samarbejde er noget, som ligger Alternativet meget på sinde.
Det gør det, især fordi vi ser det som en super stærk platform for at løfte vigtige politiske dagsordener som miljø og klima.
Den grønne omstilling er en af de dagsordener, som er vigtige i alle nordiske lande, og det er et område, hvor vi normalt har været foregangslande, og hvor vi stadig væk har en kæmpe stor viden og ekspertise.
Derfor giver det rigtig god mening at gøre bæredygtighed og grøn omstilling til det store fællesnordiske projekt.
Det gælder bl.a. for mikroplastproblematikken, som er en kæmpe trussel mod vores miljø.
Flere eksperter fastslår, at vi de næste 10 år kommer til at udlede lige så meget plastic, som vi har udledt de sidste 60 år.
Fra Alternativets side er vi derfor meget positive over for, at man inden for det nordiske samarbejde har fokus på miljøbeskyttelse, cirkulær økonomi og herunder også kortlægningen af mikroplast.
Den dagsorden er vigtig, og vi håber, at det nordiske samarbejde kan holde fast i en progressiv dagsorden og meget høje ambitioner, så vi viser resten af verden, at fremtidens løsninger skal være grønne og bæredygtige.
Vores vision for det nordiske samarbejde er derfor, at det for altid vil lyse op som en grøn frontløber for fællesskab, der kan inspirere omverdenen til at accelerere farten for den altafgørende grønne omstilling.