Martin Lidegaard (RV), 2016-06-02:
Mange tak, formand, og også tak til Enhedslisten, forslagsstillerne, for at bringe den her diskussion op igen.
Jeg tror, jeg har brugt samme formulering i mange år, nemlig at der er to store barrierer for at få den tostatsløsning, som er den eneste løsning, altså med en selvstændig stat, hvor palæstinenserne kan leve i fred og ro uden bosættelser, uden overgreb.
Det er den eneste vej frem, der kan skabe varig stabilitet.
Jeg har også brugt den formulering, at det, der står i vejen for det i øjeblikket, er manglende vilje fra Israel side, og manglende evner fra palæstinensisk side, fordi vi desværre stadig væk ser en dyb splittelse på palæstinensisk side, som gør det svært at stå stærkt i forhandlingerne.
Jeg har derfor også et meget stort ønske om at anerkende Palæstina som stat.
Det har vi fra radikal side.
Vi har et klart håb om, at det kan lade sig gøre.
Så det, vi diskuterer i dag, er jo udelukkende spørgsmålet om, hvornår det skal ske.
Jeg må sige, at hvis jeg ud fra den baggrund, jeg nu har – altså i forhold til de forhandlinger, jeg har prøvet at deltage i, både på europæisk og internationalt niveau, og de samtaler, jeg har haft, både med palæstinenserne og israelerne – havde den mindste tro på eller forhåbning om, at en unilateral anerkendelse fra dansk side ville gøre nogen som helst positiv forskel på processen, så vil jeg anbefale et ja i dag.
Jeg har imidlertid den stik modsatte opfattelse.
Og den er blevet bestyrket, efter at svenskerne besluttet sig for som – nu kan jeg dårligt huske, om det var land nr. 134 eller 135 – at foretage en sådan unilateral anerkendelse.
For det eneste, der er sket ved det, er ingenting – ingenting overhovedet.
Og min frygt er, at hvis resten af EU-landene nu drypvis foretager anerkendelser, så vil der ske absolut ingenting ved det.
Hvis anerkendelseskortet som et af flere skal kunne gøre en forskel, så er minimumskravet, at det er et, man trækker på europæisk niveau og som en del af en fælles EU-handling.
Derfor synes jeg, at det i dag, hvor debatten så handler om anerkendelse, vil være et rigtig godt udkomme – og jeg håber, at forslagsstillerne vil være indstillet på det – at vi så forsøger, nu, hvor vi ikke kan blive enige om at lave en unilateral dansk anerkendelse, at prøve at præcisere det, man kunne kalde ministerens mandat i EU.
Selv om det er regeringens prærogativ at føre landets udenrigspolitik, så synes jeg alligevel, at det kunne være spændende, hvis vi kunne få en bred vedtagelse, der præciserede Danmarks stillingtagen i EU til dette spørgsmål.
Og gerne i en retning, hvor man – og det bliver den delikate balance i det her – ikke på forhånd siger: Hvis ikke de forhandlinger, der kommer under den kommende konference i Frankrig, fører til noget – og jeg er helt enig med hr. Nikolaj Villumsen i, at Danmark helhjertet skal støtte den konference og de bestræbelser – så anerkender vi ikke.
For så kan man komme i den situation, at palæstinenserne har et lidt mindre incitament til rent faktisk at indgå en aftale på det niveau. Men måske kunne vi gøre noget andet.
Måske kunne vi præcisere, hvad Danmarks rolle skal være, hvordan presset skal lægges, og hvad det er, vi i fællesskab kan gøre i EU.
For jeg må så sige med reference til Alternativets ordfører, at Danmarks muligheder for at påvirke det her alene er meget begrænsede.
Og de ville være ikkeeksisterende, hvis vi rent faktisk anerkendte Palæstina, hvilket så er en anden sag.
Det er jo også Sveriges erfaring.
Men hvis vi skal gøre en forskel, så er det i EU.
Og der mener jeg til gengæld godt at Danmark kunne spille en mere aktiv rolle, hvis vi kunne blive enige om et solidt mandat her fra Folketingets side.
Og det kunne gøre en forskel.
Når det så er sagt, og det håber jeg så at vi kan blive enige om her, så er det nok også min opfattelse, at anerkendelseskortet, uanset om det bliver spillet unilateralt eller i EU-sammenhæng, ikke er det stærkeste kort, vi kan spille over for parterne.
Jeg tror, og jeg synes også at erfaringen har vist, at de kort, der virker bedst, er de økonomiske kort.
Det er dér, hvor man er inde at røre ved handelen, det er dér, hvor man er inde at røre ved støtte og præferencer, og det gælder sådan set over for både Israel og palæstinenserne.
Og derfor er jeg helt personligt lidt mere optaget af at spille de kort.
Men det skal jo ikke hindre, at vi tager en diskussion om anerkendelse.