Mattias Tesfaye (S), 2024-03-15:
Tak for ordet.
Jeg sidder nede på min plads og tænker på en miniserie fra TV 2, der hedder »Balladen om kolonihaven«.
Den handler om nabokonflikter i en nordjysk kolonihaveforening mellem den gamle garde på den ene side, der ønsker pæne haver, socialt samvær over hækken og en dåsebajer i solen, og så de nye unge i kolonihaven; de har ikke travlt med lugejernet, de har ikke tid til at deltage i den fælles arbejdsdag, og de vil egentlig hellere være sammen med børnene end med bajerne.
Det skaber konflikt i kolonihaven, mistillid, manglende forståelse, gråd, bristede drømme og nedbrudte fællesskaber.
Jeg voksede ikke selv op i sådan en kolonihave.
Jeg voksede op i et almennyttigt boligområde i Aarhus med min bror og min mor, og vi var fattige.
Jeg kunne åbne køleskabet.
Jeg kunne tydeligt se, om vi var først eller sidst på måneden – det var kartoffelkuren i 1980'erne.
Det kan lyde som en frygtelig hård barndom, men sådan oplevede jeg det faktisk ikke.
Tværtimod var det en god barndom: en god børnehave, stort kuglerum, fireværelseslejlighed og fastelavn under vaskehuset.
Der var Lone, der hjalp mig med bogstaverne i skolen, der var Jørn, der hjalp mig med de fire regnearter, og der var Chris, der stod mellem keglerne i al slags vejr og overbeviste mig og de andre spillere om, at vi skulle ende på landsholdet en dag.
Jeg havde en avisrute og en læreplads.
Jeg er ligesom hundredtusinder af andre børn i Danmark vokset op med nogle meget stærke velfærdsinstitutioner i et land, hvor familier med overskud løfter børn fra familier med underskud igennem et progressivt skattesystem og frivilligt engagement.
Jeg er selv dybt bevidst om, at mit eget liv havde været meget anderledes, hvis jeg var vokset op i et land, hvor man ikke har den samhørighed, og hvor enhver må sejle sin egen sø.
Men noget i Danmark er under forandring, og jeg er sikker på, at mange af os fornemmer det, ikke kun i den nordjyske kolonihave.
Der er små tegn i hverdagen.
Der var engang, hvor aftenens tv-avis var rammen om en fælles samtale næste dag over madpakkerne, men public service
er jo ikke, hvad det har været.
Færre abonnerer på avis.
I stedet sikrer algoritmer bag sociale medier, at vi hver især præsenteres for en nyhedsdækning, der matcher vores egne interesser og synspunkter.
Det kaldes ekkokamre, og det polariserer.
Så taler nogle om salonerne i København, andre taler nedladende om Udkantsdanmark, og vi har sværere og sværere ved at se verden fra de andres perspektiv.
I de største byer er der nogle, der har tjent millioner alene på at eje et hus; andre steder i landet står der til salg-skilte i indkørslerne.
Nogle steder kan den grønne omstilling ikke gå hurtigt nok; andre steder frygter man en CO 2 -afgift på landbruget.
Nogle steder står man med integrationen helt tæt inde på kroppen; andre steder er kulturmødet stadig en eksotisk og akademisk diskussion.
For nogle måneder siden kontaktede en bekymret borger Syd- og Sønderjyllands Politi.
Han havde set en gruppe udlændinge på landevejen og blev mindet om, dengang de syriske flygtninge gik på motorvejen.
Var asylkrisen startet igen?
Politiet sendte hurtigt en hundepatrulje og konstaterede, at det blot var en skoleklasse fra Københavns Nordvestkvarter; de var faret vild på Vesterhavsvej.
Se, skolebørnene vokser jo alle sammen op i Danmark, men hvilken del af Danmark?
Det er snart 100 år siden, at Mads Skjern kom til Korsbæk.
Vi skal ikke skrue tiden tilbage; alting var ikke bedre i gamle dage.
Men vi skal være opmærksomme på de sprækker, der viser sig i samfundet, og passe på, at de ikke udvikler sig til kløfter.
Vi skal ikke ende som i Trumps USA, det brexitsplittede England, gadekampenes Frankrig eller kolonihaveforeningen i Aalborg Øst.
Det er steder med splittelse, mistillid, mistillid til institutioner og til hinanden.
Og det er en offentlighed, der er præget af polariserende medier og kulturliv.
Når sprækker bliver til kløfter, mister vi helt forståelsen for, hvordan de andre lever, og så mister vi også fornemmelsen for, hvad de mener, når de siger noget, og det er farligt for folkestyret.
Jeg læste for nylig, at mere end halvdelen af befolkningen har fået mindre tillid til samfundsbærende institutioner.
Og igen vil jeg sige: Vi skal ikke blive nostalgiske; Korsbæk er væk, heldigvis.
Vi skal passe på med at romantisere fortiden.
Det handler om at se fremad og omhyggeligt at overveje, hvordan vi bygger et moderne fællesskab i Danmark i en tid, hvor der er migration, sociale medier, generationskløfter og digitalisering.
Jeg tror selv, at foreningslivet har meget at byde på, at kunst og kultur har meget at byde på, og at public service har meget at byde på, men jeg tror ikke, at der er noget, der har større betydning end folkeskolen.
Jeg troede i mange år selv, at det hed folkeskolen, fordi det var en skole for folket.
Det var først sent, at jeg opdagede, at begrebet egentlig har en dobbeltbetydning: Det er ikke kun folkets skole; det er også den skole, der skaber folket.
Det enkelte barn dannes, når læreren træder ind i lokalet, men det gør befolkningen jo også.
I middelalderen var det kirken, der holdt skole med katekismus og fadervor.
Børnene skulle opdrages som et kristent folk under Gud og konge.
Så tabte vi nogle krige til preusserne, og så skulle skolen indad vinde, hvad militæret havde tabt.
Så fik vi retstavning, danmarkshistorie, højskolesangbog, Grundtvig og dansk sprog i stedet for latin.