Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2022-02-08:
Tak for det.
Men som debatten er gået, tror jeg egentlig, at jeg glæder mig over at være den eneste retspolitiker, tror jeg, nej – fru Karina Adsbøl fra Retsudvalget er her også – som er i en kreds af socialordførere, for det giver simpelt hen en anden debat, når vi snakker om vilkårene for de mest udsatte mennesker.
Selv om der her i dag ikke ligefrem er hundrede procent opbakning til et id-kort, kan jeg i hvert fald lytte mig til, at der er opbakning til at gøre noget og få undersøgt problemstillingen nærmere, og det synes jeg på en gruppe udsatte borgernes vegne faktisk er meget opløftende.
For der er ingen tvivl om, at vi har at gøre med nogle mennesker, som har det allersværest i vores samfund, og som virkelig er udsatte, og det sidste, de har brug for, er, at de også har politiet på nakken.
I SF mener vi jo grundlæggende, at afhængighed er en sygdom.
Vi kan ikke straffe os ud af afhængighed.
Vi bliver simpelt hen nødt til at flytte fokus væk fra at behandle afhængighedsproblemer som kriminalitet.
Det er et sundhedsproblem, og det skal løses på en måde, hvor vi anskuer det som en udfordring, man skal have hjælp til.
Der er ingen tvivl om, at vi i SF også er optaget af, at vi kigger mod Portugal.
Jeg har selv været i Portugal og set, hvordan nogle af de mennesker, som er heroinafhængige, har fået stabile liv ved simpelt hen at have fået den rigtige hjælp og blive imødekommet.
Mange af dem havde arbejde og levede livet under helt almindelige familieforhold, mens de i virkeligheden levede det med deres afhængighed, og det er jo der, hvor man har sagt, at man ikke længere straffer brugeren, men giver et pålæg om at gå i behandling, og jeg mener dybest set også, at det er den vej, vi skal gå herhjemme.
Id-kortet, som vi jo har diskuteret her i dag, er jo ét bud på, hvad kan man sige, at hjælpe en sårbar gruppe.
Det er jo de facto sådan, at stofbrugere skal mødes med en advarsel.
Udfordringen er, at det kan politiet ikke rigtig gøre.
Altså, min overraskelse var meget stor, efter at jeg i 15 år havde troet, at vi faktisk havde et system, hvor politiet kunne hjælpe de her mennesker ved at give dem en advarsel og sige, at de hverken skulle have en bøde eller det, der var værre, når de blev antruffet med deres stof, for det er jo klart, at hvis man får konfiskeret sit stof, skal man jo ud at skaffe det på anden vis.
Men stor var min overraskelse, da jeg så fik et svar for nylig fra Københavns Politi, som siger: Jamen vi har da ikke viden om de mennesker, vi møder, vi har da ikke viden om deres sociale forhold, og vi har heller ikke viden om deres sundhedsmæssige forhold.
Det betyder jo, at det bliver enormt tilfældigt, hvem det er, der får hjælpen, altså advarselen, og hvem der ikke får den, og jeg har spurgt rigtig meget ind til det.
F.eks. når politiet i Syd- og Sønderjyllands Politikreds har tømt en pushers telefonbog og fundet 1.000 kontakter, der har købt stoffer, har jeg spurgt: Hvordan laver I så egentlig den undersøgelse, som betyder, at vi ikke kommer til at være for hårde mod mennesker, som i virkeligheden har et afhængighedsproblem?
Det kunne man ikke rigtig gøre rede for.
Det kan godt være, at man i København, hvor man jo har lokalpoliti på Vesterbro, måske kender nogle af de her mennesker lidt bedre, og hvor der i hvert fald er en større mulighed for, at det ender med en advarsel, men min påstand vil være, at i Vestjylland og i Syd- og Sønderjylland og andre steder har man simpelt hen ikke det kendskab, og derfor bliver det altså meget tilfældigt.
Og derfor skal vi gøre noget.