Martin Lidegaard (RV), 2020-06-11:
I Radikale Venstre opfatter vi Europarådet som en af de afgørende og vigtigste institutioner, der blev etableret efter anden verdenskrig, og jeg er meget enig med udenrigsministeren i, at der er mange af de institutioner, vi kan takke for den verdensorden og den udvikling i menneskerettigheder, demokrati og velfærd, som jo helt enestående for første gang i verdenshistorien har præget udviklingen på det europæiske kontinent, og derfor går vi også meget op i, at Europarådet udvikler sig positivt og i tråd med tiden.
Når det er sagt, er Europarådet også en dilemmaernes institution, og to af de store dilemmaer, som har beskæftiget skiftende regeringer i de seneste år, er noget af det, som allerede har været nævnt fra talerstolen.
Det ene handler om, hvordan man sikrer, at en institution, der blev skabt for så mange år siden, er tidssvarende i vurderingen af menneskerettigheder.
Man er nødt til at give Menneskerettighedsdomstolen en eller anden form for mulighed for at udvikle definitionerne og lovgivningen, men samtidig må man jo erkende, at det ikke kan være helt ude af trit med, hvad der foregår i det nationale staters lovgivninger.
Det har givet anledning til nogle diskussioner undervejs, og det er også et svært dilemma, for styrken i Europarådet og Menneskerettighedsdomstolen er jo lige præcis, at de er uafhængige og overnationale og derfor på den måde også kan holde de stater i ørerne, som åbenlyst forbryder sig mod menneskerettighederne, f.eks. Rusland, som har været nævnt flere gange.
Omvendt nytter det selvfølgelig heller ikke noget, at man udvikler en praksis, som er helt ude af trit med den lovgivning, der er i de enkelte lande.
Det er vores overbevisning, at den balance er til stede i dag i Europarådet, at man rent faktisk gør rigtig meget for at være i dialog med de forskellige lande, tilpasse sine vurderinger og sin praksis til de enkelte lande, og at vi derfor på det punkt har fundet en god og stærk balance.
Jeg synes måske ikke, at sagen er helt så enkel, som hr. Michael Aastrup Jensen vil gøre den til, for et regime som Putins har jo i og for sig, hvis vi kigger helt snævert på det, ingen speciel glæde af at være medlem af Europarådet, for det, det betyder, er jo, at Ruslands borgere får en mulighed for at klage over Putin og regeringen til Menneskerettighedsdomstolen.
Derfor står alle vi andre med et svært dilemma her, for på den ene side skal reglerne selvfølgelig overholdes – det er jeg jo indlysende enig med Venstres ordfører i – og selvfølgelig skal alt det pres, der kan lægges på Rusland, lægges, men omvendt har vi jo ikke nogen stor interesse i at smide dem ud , for dem, vi så i virkeligheden straffer, er de russiske borgere, hvoraf mange jo bliver undertrykt.
Omvendt kan man jo heller ikke i længden leve med, at reglerne ikke bliver overholdt, og det er derfor også nødvendigt, at der er en eller anden konsekvens og praksis.
Som jeg tolker virkeligheden i dag, overlader man det jo i vidt omfang til den parlamentariske forsamling at være dem, der svinger pisken og siger, at regler skal følges, og så er det regeringerne, der i Ministerrådet så forsøger at finde en måde at tolke det på.
Det ser ikke altid lige kønt ud, det skal jeg være den første til at medgive, men det er måske ikke nogen helt vanvittig arbejdsdeling.
Og det siger jeg overhovedet ikke, fordi jeg synes, man skal være blødere over for Rusland – pointen er nærmest det modsatte.
Man bliver nødt til at finde en måde, hvor man lægger det maksimale pres på regeringen i Moskva, samtidig med at de russiske borgeres mulighed for at forfølge deres rettigheder og i sidste ende tage det til Menneskerettighedsdomstolen forbliver intakt.
Det er vanvittig svært.
Jeg vil ikke udelukke, at den danske regering kan gøre mere, end den gør i dag – det kan regeringer som regel – men jeg synes, man må anerkende det skisma, der ligger i det her.
Og så vil jeg i øvrigt sige, at der, hvor jeg mener at regeringen kunne gøre endnu mere, måske ikke så meget er i Ministerkomiteen, men ved at styrke indsatsen for at støtte demokratiske kræfter i Rusland, Ukraine og alle de lande, der ligger rundt om, støtte borgerbevægelser og støtte studenterbevægelser for at fremme demokratiet nedefra. Der blev gjort en del af i min tid som udenrigsminister, der blev gjort lidt mere under den tidligere regering, og der kunne måske godt skrues endnu mere op – det tror jeg der vil være et bredt flertal for i Folketinget.