Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2017-05-10:
Tak for det.
Det her er jo i virkeligheden i forlængelse af det sidste lovforslag, og derfor vil jeg undlade hele samme indledning som sidst og bare konstatere, at når vi laver det her, er det på grund af et kæmpemæssigt efterslæb i psykiatrien generelt, som afspejler sig i, at vi har rigtig mange psykisk sårbare og psykisk syge borgere i Danmark, som i dag slet ikke får den hjælp, de har fortjent.
De her lovforslag er for så vidt et forsøg på at gå lidt mere i retning af, at vi har et mere fintmasket velfærdsnet under den her gruppe borgere.
Det, der så afstedkom, at vi overhovedet har haft forhandlingerne, er, at der har været en stribe drab og også rigtig meget vold på landets bosteder, og det er selvfølgelig en situation, som vi fra Christiansborgs side ser på med ganske stor alvor, men det er også en situation, hvor man bare bliver nødt til at sige, at der simpelt hen ikke findes nogen lette løsninger.
Der findes ikke nogen løsninger, hvor man bare kan sige, at i morgen kan vi garantere, at med de her ting, vi vedtager, kommer der ikke til at være vold længere, og der kommer ikke til at være personale, der bliver dræbt.
Jeg tror, at alle, der har været med om forhandlingsbordet, ville ønske, at den slags løsninger fandtes, for så ville det selvfølgelig være den type løsning, vi alle sammen pegede på.
Så når man går til det her, er der samtidig også nogle dilemmaer, og der vil jeg egentlig bare ridse et af dem op.
For på den ene side har vi en medarbejdergruppe, hvor alle – jeg har ikke hørt nogen sige noget andet – er enige om, at det er fuldstændig uacceptabelt at gå på arbejde med risiko for liv og lemmer.
Det mener alle selvfølgelig.
På den anden side har vi at gøre med, at de beboere, der bor på landets bosteder, måske udgør den mest sårbare gruppe.
Jeg tror kun, jeg kan komme i tanker om psykisk sårbare børn, der er mere sårbare, fordi de er børn – ellers taler vi om, at det er den mest sårbare gruppe, vi overhovedet har i vores samfund, som vi har boende på vores bosteder.
Hver gang vi gør noget, hvor vi beskytter medarbejderne, så tager vi frihedsrettigheder fra de borgere, som vi forsøger at beskytte.
Og hver gang vi forsøger at give flere frihedsrettigheder til de borgere, vi forsøger at beskytte, er det med risiko for liv og lemmer for de medarbejdere, der er til stede på bostederne.
Og det er simpelt hen dilemmaets karakter.
Det vil sige, at hver gang vi flytter os lidt til den ene side, gør det ondt på medarbejderne, og hver gang vi flytter os lidt til den anden side, gør det ondt på de beboere, der er.
Det tror jeg sådan set i virkeligheden afspejler meget godt, hvorfor det har taget næsten et år at lande en aftale om det her, og også, hvorfor vi er endt med at komme ud i en anden høringsrunde og i tredje ombæring havde alle organisationer om bord.
Det er så svært at lande noget, hvor man forsøger at bevæge sig i den rigtige retning i den der helt fine balanceakt mellem de to grupper.
Jeg vil i den anledning gerne sige, at jeg synes, at organisationerne har været besværlige.
Man når virkelig at trække vejret dybt.
Jeg har været ved at eksplodere ad flere omgange i løbet af de her forhandlinger.
Det er simpelt hen noget af det mest kvalificerede arbejde, jeg har set organisationer levere i forbindelse med mit efterhånden 15 år lange folketingsliv.
De har bidraget så positivt, så konstruktivt, så fagligt, sagligt og dygtigt, at jeg sjældent har set noget lignende.
Det har været et fuldstændig afgørende indspark i den måde, vi har kunnet arbejde på.
Så er det frustrerende som politiker, fordi man så skal forsøge at binde de ender sammen, og det er ikke så nemt, når dilemmaerne er sådan der, så det har man kunnet blive lidt frustreret over.
Men det, at vi har fået de indspark, mener jeg simpelt hen har gjort, at vi har startet et sted, lavet en politisk aftale, har haft det ude i en høringsrunde og er blevet opmærksomme på, at vi overhovedet ikke var i mål endnu; at vi slet ikke var i mål endnu; at der var nogle ting, vi slet ikke havde taget højde for; at der var nogle fundamentale principper, der blev trådt under fode; og at vi simpelt hen blev nødt til at tænke os om en gang mere.
Det har vi så gjort.
Vi har sloges med hinanden, også internt partierne imellem, under de forhandlinger – jeg tror ovenikøbet, de fleste af os også har skændtes med hinanden internt i partierne for at finde ud af, hvordan man løste de her rigtig svære dilemmaer.
Så det, vi er kommet frem til her, er jo i virkeligheden et udtryk for noget af smukkeste demokratiske arbejde, jeg har set i min tid herinde, nemlig at man har lyttet til alle dem, der har haft noget med området at gøre, at vi har lyttet til hinanden, og at vi er blevet klogere, og at vi har landet noget et sted nu, hvor jeg mener vi kan være det bekendt.
Kommer det så til at virke ude i virkeligheden?
Det ved jeg ikke.
Det tror jeg bliver lidt på samme måde som med metroen.
Kan I huske, hvor mange problemer der var med den i starten?
Så kørte den ikke til tiden, så lukkede linjerne ned, og der var meget i vejen, og der var det ene tv-indslag efter det andet om, hvor stor en katastrofe det var, man havde lavet metroen.
Jeg tror, at det for de fleste mennesker, der bor i København, er sådan en lille smule svært at undvære den nu, og sådan tror jeg også det kommer til at være med den lovgivning, vi laver her.
Vi følger det selvfølgelig rigtig tæt og er indstillet på, at vi undervejs kommer til at justere, men jeg er overbevist om, at vi er kommet et godt skridt videre i forhold til at beskytte på den ene side personalet og på den anden side de beboere, vi taler om.