Morten Messerschmidt (DF), 2019-12-19:
Det forventes, at Storbritannien forlader EU om en lille måned.
Og det sker jo oven på et lidt, kan man sige, rodet forløb, som dog, i modsætning til forløbet i Bruxelles, er sket for åbent tæppe.
Jeg håber, at nogle af dem – i hvert fald her i salen – der har deltaget i eller fulgt den her debat, har haft det i baghovedet.
For hvad er det egentlig, der gør, at briterne ikke længere ønsker at være med i EU?
Er det, fordi de er imod at handle?
Det er svært at tro på.
Briterne opfandt vel nærmest frihandelen, før kontinentet gjorde det.
Er det, fordi man fra Storbritanniens side er imod fred og frihed – nogle af de slagord, som EU typisk gerne smykker sig med?
Nej, det, der er årsagen til, at briterne forlader EU, er, at EU ikke længere er det, som briterne antog det skulle være, da de sagde ja.
EU er blevet til et konglomerat af overregulering i forhold til arbejdsmarkedspolitik, socialpolitik, indvandrerpolitik og en stribe andre områder, hvor de færreste briter og formodentlig også de færreste europæere egentlig tænker at det er en rigtig god løsning.
Nogle europæere dukker nakken og siger: Jamen af frygt for betalingsbalancen må vi hellere blive.
Andre vælger at omfavne det hele og glemme deres fædrelande og opfinder et nyt og bliver europæere af hjertet.
Og så er vi alligevel nogle, som tænker: Hvis det der med fred, frihed og frihandel skulle have en fremtid på kontinentet, var det måske en idé at lytte til briterne; så var det måske en idé at reflektere over, hvorvidt det EU-samarbejde, vi har, rent faktisk afspejler det, som befolkningerne ønsker.
Og indlader man sig på en sådan tankebane, vil man nok ganske hurtigt komme frem til, at der må reformer til.
Og en af de reformer, som er et fuldstændig åbenlyst columbusæg for os i Dansk Folkeparti, er, at EU selvfølgelig ikke skal have beføjelser, når det kommer til landenes socialpolitik.
Ser vi rundtomkring blandt de nuværende 28 lande, er der jo gedigne forskelle på, hvordan man har valgt at indrette sit velfærdssamfund.
Derfor er det også lidt et falsk argument at sige, at man selvfølgelig skal kunne optjene ret til dagpenge i ét land og så kræve udbetaling i et andet land.
For hvordan er det lige, kontingenterne er i Rumænien, Bulgarien, på Malta, Cypern osv.?
Er det så reelt rimeligt, at man dér kan indmelde sig i en a-kasse, betale bidraget, flytte til Danmark, arbejde 1 dag, hvorefter man bliver arbejdsløs og så får udbetalt det danske bidrag?
Selvfølgelig er det ikke det.
Nogle kalder det for diskrimination, hvis man vælger at hjemtage området til Folketinget.
For det er jo sådan, at hvis man som Det Radikale Venstre gerne vil have den her fuldstændig lige adgang til ydelserne for alle, den halve milliard borgere, der nu befinder sig i EU og derfor har ret til at vandre som arbejdstagere, ja, så kan man jo bare sikre 90 mandater for det i Folketingssalen.
Det må jo være sådan, at når man siger nej til et forbehold, er det, fordi man i virkeligheden er ængstelig over for, om vælgerne vil sammensætte et Folketing, der så også vil gennemføre de regler, som man selv vil forsvare.
Det vil sige, at man hellere vil have, at et udemokratisk system som EU tvinger Danmark til at føre de regler, som er ens egen politik, end man vil ud at overbevise vælgerne om, at det rent faktisk er en god politik.
Derfor handler det her ikke bare om, hvorvidt der udbetales su og dagpenge og kontanthjælp til andre borgere, som ikke burde have udbetalingerne.
Det handler om noget meget mere fundamentalt.
Det handler om, at vi som forvaltere af den grundlov, vi alle sammen har skrevet under på at ville overholde, og som ligger herude i Vandrehallen, har en pligt, som er større end bare at sikre, at der er overskud på betalingsbalancen.
Vi har en pligt til at værne om et Danmark, ikke bare som et aktieselskab, der skal give overskud, men rent faktisk som et fædreland – et fædreland, hvor det er os i Folketinget, der har påtaget os for den her valgperiode at varetage landets, borgernes interesser.
Og det kan vi kun gøre, hvis vi også er villige til at sige til et EU-system, der fører attentat imod grundloven, attentat imod det, som borgerne gerne vil, at nok er nok, at vi kræver et forbehold.
For vi ved, at forbehold virker.
Danmark er jo et foregangsland, når det kommer til forbehold.
Vi har taget teten og har i øvrigt givet eksempler på forbehold, som andre lande har ønsket at efterligne, men selvfølgelig har fået nej til.
Derfor er det mig fuldstændig uforståeligt, at partier her i Folketinget, som siger, at de ønsker at stoppe drænet på danske velfærdsydelser, ikke ønsker at støtte det her forslag.
Men jeg glæder mig over, at der, sidst vi behandlede det, kun var ét parti, nemlig Dansk Folkeparti, der støttede det, og i dag kan jeg tælle tre.