Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Vi skal anerkende Palæstina som selvstændig stat, fordi vi har en mulighed for at gøre en forskel i fredens og i retfærdighedens navn.
I Alternativet siger vi ja til anerkendelse, fordi vi tror på retten til national selvbestemmelse.
Vi ser det som vores pligt at bruge alle midler fra vores diplomatiske værktøjskasse til at skabe en løsning, der sikrer israelere såvel som palæstinensere frihed og sikkerhed i hver deres stat.
For mig handler det her forslag ikke om at være for Palæstina eller imod Israel.
For mig handler det om helt grundlæggende principper, om folkeret og om at støtte op om at sikre, at vores egen udenrigspolitik bliver implementeret, hellere i dag end i morgen.
136 af verdens lande har allerede anerkendt Palæstina, så vi taler altså ikke om en dansk enegang.
Jeg var i foråret to gange i Israel og Palæstina, og på turen blev jeg faktisk klogere på, hvad det er, der sker i områderne lige nu, både i forhold til det sådan mere storpolitiske, men også den fuldstændig konkrete hverdag blev sat godt i relief; den hverdag, som tegner sig under besættelsen for palæstinenserne og den israelske stat.
Jeg mærkede en længsel efter fred og frihed, og desværre så jeg også, at der er meget, meget langt igen.
Det er i dag svært, hvis ikke umuligt, at finde lyspunkter, når det kommer til at realisere den tostatsløsning, som de fleste herinde jo så brændende ønsker.
Udviklingen på jorden arbejder i modsat retning af en realisering af det, der skal bringe fred til begge befolkninger.
Der er reelt set ingen diplomatiske forhandlinger i gang.
Og med den melding er det klart, at vi ikke kan sidde med hænderne i skødet og vente på pludselige fremskridt.
Det er rigtigt, at der også er meget få lyspunkter på den palæstinensiske side.
Der er en voksende frustration særlig blandt unge palæstinensere, der hverken ser Fatah eller Hamas som troværdige og ønskværdige repræsentanter.
De fortjener vores støtte.
Samtidig udvider Israel sine bosættelser i et højt tempo, hvilket dag for dag mindsker mulighederne for en levedygtig palæstinensisk stat.
I dag bor der godt en halv million bosættere på palæstinensisk territorium.
At tiden arbejder imod en løsning, skal ikke stå i vejen for en anerkendelse, tværtimod.
Den skitserede udvikling sætter jo også noget af en dæmper på optimismen, og det understreger behovet for ekstern handling.
Der er brug for et ekstremt pres, der kan tilvejebringe en nytænkning af diplomatiets rolle.
En løsning kan kun nås gennem en kombination af eksternt politisk pres og forhandlinger mellem parterne.
Her kan og bør Europa og EU spille en større rolle.
Parterne kan under de nuværende vilkår ikke løse konfliktens hovedknaster alene.
Europa spiller allerede en vigtig rolle i Israel og Palæstina historisk, politisk og økonomisk, men Europa har alt for længe stået i skyggen af USA.
Vi bør fra europæisk hold træde i karakter og indløse vores uudnyttede potentiale som diplomatisk stormagt meget mere offensivt.
Jeg havde gerne set et enigt EU, der sammen kunne være med til at sætte dagsordenen gennem en fælleseuropæisk anerkendelse af Palæstina, men siden det desværre ikke er muligt, bør Danmark melde sig i koret af europæiske foregangslande og sige ja.
Men et dansk ja står altså ikke i vejen for en EU-anerkendelse, men kan være med til at bane vejen.
Et ja i dag kan være med til at styrke den diplomatiske proces.
Jeg ser anerkendelse som et vigtigt supplement til politiske forhandlinger, måske endda som en løftestang for diplomatisk handling, og ikke – som kritiske argumenter siger det – som en kæp i hjulet for de her forhandlinger.
Jeg støtter anerkendelsen, fordi palæstinenserne har ret til en stat og til national selvbestemmelse.
Et ja til dansk anerkendelse af Palæstina som selvstændig stat viser, at vi er klar til at sætte handling bag vores ord og aktivt støtte op omkring realisering af en palæstinensisk stat.