Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2024-02-21:
Nu skal jeg lige have de rigtige dokumenter frem, for jeg havde et enkelt svar på et enkelt spørgsmål, som jeg næsten på forhånd kan gætte bliver stillet.
I dag er en efter min mening vanvittig vigtig dag.
Det er en af de der dage, hvor man har lyst til at kalde alle tropperne sammen, og så skal der festes og åbnes champagne, for så godt er det forslag, der ligger her.
Og jeg kan tillade mig at sige det, for det er ikke mig, der har fremsat det, og jeg var faktisk imod det dengang.
Jeg var med til at forhandle det og syntes: Hvad fanden, det her er da noget mærkeligt noget.
Jeg endte med at gå med til det som en del af sådan en pakket aftaletekst med alle mulige ting, hvor jeg så havde fået noget andet, og jeg tænkte: Ja, giv det der et par år, og så viser det sig at være helt knald i låget, og så bliver det lagt ned igen, og så er vi videre.
Men der var nogle partier, der stod meget fast på det, herunder Liberal Alliance og Radikale Venstre – Alternativet var også glade for forslaget undervejs – og jeg tænkte: Vissevasse, vi tager det og ser, hvad der sker.
Og det har bare vist sig at være noget af det bedste socialpolitik, jeg har set, hvilket jo også siger alt om, hvorfor det er vigtigt, at vi har de udviklingsprojekter med, som der indimellem bliver givet penge til i Socialministeriet, selv om vi ikke på forhånd kan se, hvad udkommet er.
Det er jo simpelt hen, fordi vi, når vi har at gøre med nogle af de allermest udsatte borgere, bare bliver nødt til at sige, at vi jo ikke har fået skabt en værdig tilværelse.
Altså, tager vi f.eks. de 10.000 mest udsatte borgere i Danmark, er det jo ikke sådan, at vi bare, hokuspokus, med vores velfærdssamfund er lykkedes med at få skabt ordentlige, værdige liv – tværtimod.
Derfor skal vi selvfølgelig også teste forskellige ting af, som vi så gjorde i forbindelse med det sociale frikort.
Nu skal jeg lade være med at sætte konkret navn på, for det har jeg ikke fået tilladelse til, men jeg mødtes med en kvinde, som primært arbejder i prostitution, og som har været stofafhængig rigtig, rigtig mange år og har levet et alt, alt for hårdt liv.
Hun havde altid været udenfor, og hun beskrev det som, at her havde hun endelig kunnet levere noget, og så siger hun, at det havde fået hende til at drømme om at blive rengøringsdame.
Resten af den samtale, vi havde med hinanden, når vi talte om alle mulige andre ting, var lyset fuldstændig slukket i øjnene på hende.
Og det er det jo for rigtig mange mennesker, der lever langt væk fra kanten af vores samfund.
Altså, de lever ikke engang på kanten; de ligger langt, langt væk fra kanten af vores samfund.
Der er lyset meget tit slukket i øjnene, desværre.
Men at se det lys, der var i øjnene på hende, når vi talte om det her med at have kunnet det med det sociale frikort, kommer jeg aldrig til at glemme.
Det er fuldstændig rigtigt, at idéen kom fra Krølle, og rigtig mange gange kommer de bedste politiske idéer selvfølgelig fra de mennesker selv, det handler om.
Så også herfra skal der lyde en hyldest til ham for at bringe det ind og ikke mindst faktisk også en hyldest til fru Nanna W. Gotfredsen, som var den, der politisk bar det ind, altså kom som budbringer for Krølle til det politiske landskab herinde og sagde, at det her var en rigtig god idé.
Jeg har et andet eksempel, og det er en fyr, der hedder Earl, der ligesom hende, jeg fortalte om, har haft stofmisbrug i årevis, har været hjemløs og har kæmpet sig tilbage til et liv.
Det, der for ham bliver definerende, og det, der bliver hans vendepunkt, er også lige præcis det sociale frikort-job, hvor han fikser cykler.
Han beskriver selv, at han ingenting vidste om cykler.
Han kunne ikke engang finde ud af at lappe en punkteret cykelslange, men han kunne godt bruge de penge, man kunne få ud af det sociale frikort, til at finansiere sine stoffer, og det var det, der motiverede ham i starten, og det, der drev ham i starten.
En af hans første opgaver blev så at montere et baghjul, og han anede ikke, hvad han lavede, men han prøvede sig frem, og til sidst lykkedes det.
Igennem hele sit liv har han sagt til sig selv, at han ikke duede til en skid.
Sådan har han gået og sagt til sig selv: Du duer ikke til en skid.
Han kom hjem fra arbejde, og han var udmattet på en god måde, og han havde fået penge på lommen.
På arbejdet blev han altid mødt med et smil, også når han kom tilbage efter lange perioder, hvor han bare havde siddet derhjemme og røget kokain.
Men det kunne arbejdspladsen rumme, fordi det er de vilkår, der er omkring det sociale frikort.
Der var ikke nogen faste mødetider, der var ikke nogen krav om, hvor mange timer han skulle arbejde; det var fuldstændig op til ham selv.
En dag sagde indehaveren, Henrik, til ham: Vi er ligeglade, når du ikke kommer, men vi bliver glade, når du kommer.
Den sætning blev hængende hos Earl.
Han var ikke vant til at blive mødt med den slags tillid; at nogen ønskede ham og nogen troede på ham og nogen regnede med ham, også med udgangspunkt i, hvor han faktisk var, hvor misbruget havde en stor del af magten over ham.