Kim Valentin (V), 2024-10-24:
Mange tak til formanden.
Det her er jo i virkeligheden en historie om, hvad der er bedst for det enkelte menneske, hvad der er bedst for en familie, hvad der er bedst for børnene i en familie, og selvfølgelig også, hvad der er bedst for fremtiden for Danmark.
Vi tror i Venstre grundlæggende på, at alle, der kan, skal bidrage til fællesskabet.
Jeg tror faktisk, det er en afgørende forudsætning for et liberalt demokrati, og at det er en liberal grundværdi, at man er nødt til at se en lille smule længere end til sin egen næsetip.
Det gør også, at vi har opbygget et velfærdssystem, hvor vi netop gør det.
På den måde er der også nogle krav den anden vej, nemlig at dem, der kan, også skal bidrage.
Det vil altid være en balance, om man står det ene sted, eller om man står det andet sted, og hvordan finder man så lige den her balance?
Jeg kan allerede høre på de spørgsmål, der har været, at der er nogle, der gerne vil have, at vi går lidt mere den ene vej, og så er der nogle andre, der gerne vil have, at vi går lidt mere den anden vej.
Men jeg synes sådan set, at det, der ligger i det her forslag, er en god balance for, hvordan vi skaber flere aktive deltagere i det her samfund, vi er en del af.
Og ja, vi ændrer nogle ting, og ja, vi skaber også et større incitament til at komme ud at arbejde, og ja, der vil selvfølgelig også være nogle ting, hvor man af politiske årsager siger, at det er godt, at vi har den balance i det her forslag.
Men velfærdssamfundet er jo ikke det her tag selv-bord.
Vi har også nogle pligter, og vi har nogle rettigheder, men pligterne må vi også tage med, når vi har et velfærdssamfund, og her gælder det altså om, at vi har en arbejdspligt.
Det er jo ikke kun dem med integrationspotentiale, det her er møntet på, men der er en stor del kvinder, faktisk alt for mange, med ikkevestlig indvandrerbaggrund, som ligesom sidder fast i systemet uden at blive en del af det her arbejdsfællesskab.
Det vil vi gerne ændre på, det bør vi ændre på, og det har vi sådan set pligt til at ændre på, når vi kan se, at der er et problem.
Så kan man diskutere, hvordan vi skal ændre det, men vi vælger at sige, at det her er en god balance for, hvordan vi kan ændre tingene, så vi kommer i den rigtige retning.
Det her fællesskab, som vi bygger op, skaber så også en situation, hvor vi har forventninger til hinanden og tager ansvar for hinanden, og det er jo netop der, hvor byggeklodsen arbejdspligt passer ind.
Den hjælper os til at opfylde lige præcis en del af fællesskabet.
Vel at mærke skal en arbejdspligt selvfølgelig kun være der – og jeg gentager det igen – hvis man kan.
Hvis man ikke kan arbejde, kan man selvfølgelig ikke arbejde.
Det her går på dem, som kan arbejde op til 37 timer.
Det går også på, at man kan se sig selv i at være en del af et arbejdsmarked.
Det er derfor, man ligesom er der, hvor man er i systemet, altså fordi man kan se sig selv som en del af arbejdsmarkedet, for ellers ville man slet ikke være på kontanthjælp.
Der må være et mål for den enkelte om at komme ud i arbejde, for ellers ville man ikke være der.
Derfor er det selvfølgelig også helt rimeligt at sige, at man kan hjælpe til med at smøre madder på det lokale plejehjem f.eks., eller at man kan tage imod danskundervisning, eller at man kan være i en virksomhedspraktik.
Det er et svigt at lade mennesker i et samfund ikke tage del i det her arbejdsfællesskab, og derfor er arbejdspligten også vigtig, i forhold til hvor vi skal være på det danske arbejdsmarked.
Man skal altså have en arbejdspligt, hvis ikke man opfylder opholds- og beskæftigelseskravene i kontanthjælpssystemet, og det vil sige, at 9 ud af 10 år skal man have opholdt sig her, og 2½ år ud af de sidste 10 år skal man have været i uddannelse.
Venstre støtter forslaget, og jeg glæder mig til debatten.