Marlene Ambo-Rasmussen (V), 2021-05-17:
Tak for ordet, og tak til Nye Borgerlige for at bringe hele problematikken omkring skønnet i samværssager ind i Folketingssalen, et emne, som både er meget svært og bestemt også meget konfliktfyldt, men som vi herinde ikke desto mindre alligevel bør få kigget på hvordan vi så løser.
Det er også derfor, at vi i Venstre selv har indkaldt til et samråd om netop det her, for konflikterne i Familieretshuset er i hvert fald til at tage og føle på.
Der er få områder, som jeg som familieordfører får flere borgerhenvendelser om end det her emne, og hvis bare halvdelen af de henvendelser, jeg modtager, røg i medierne, så var der måske også mere fokus på det.
Taget i betragtning hvor store menneskelige omkostninger det har at miste samværet med sit barn, er det simpelt hen utroligt, at det ikke har et større offentligt fokus, og at vi p.t. accepterer, at der, fordi Familieretshuset skal bruge noget tid til at implementere reformen, så må være forældre i systemet, der undervejs risikerer at miste samværet med deres barn for altid.
Det er fuldstændig uacceptabelt, og det er hamrende hjerteskærende at læse nogle af de beretninger, der kommer fra parterne i det her system.
Forslaget fra Nye Borgerlige taler netop ind i den diskussion, som vi i Venstre også mener vi bør tage, nemlig hvordan vi løser det her fremadrettet, så chikane og opdigtede historier, særlig konfliktoptrappende handlinger m.v. ikke bliver en mission for en part i Familieretshuset og ikke bliver en løsning, som man kan slippe af sted med.
Vi skal nemlig undgå de skrækhistorier, vi alle sammen har set og hørt.
For når vi hører om de episoder, hvor forældrenes interne problemer fører til, at børn ikke længere må opleve samvær med mor eller far, alene fordi man i første omgang desværre ikke blev enige om en aftale, og altså ikke fordi den ene part er særlig uegnet som forælder, så er der nogle huller, som vi skylder de her mennesker at få lukket.
Det er så modbydelig læsning, at jeg personligt bliver berørt, når jeg modtager den her type henvendelser fra borgere – mor og far – i Familieretshussystemet.
Det må være fuldstændig, absolut forfærdeligt at opleve sine forældre være i den her konflikt, og at man som barn ikke har nogen muligheder for at komme ud af det, uden at det måske eventuelt betyder, at man ikke ser den ene forælder fremadrettet.
Vi er enige om, at vi skal have en lovgivning, der sætter barnet først, selv når sagerne er mudret til og forældrene ikke vil det bedste for hinanden.
Derfor bliver vi også nødt til at følge området tæt og være klar til at handle, når virkeligheden derude råber vagt i gevær, hvilket jeg må sige at de her parter i Familieretshusets system har gjort i min indbakke.
Men det kan jeg heldigvis også høre er tilfældet for andre ordførere, og jeg vil bare sige, at de henvendelser, jeg får, tager jeg dybt, dybt seriøst og alvorligt.
Så vi må jo skære igennem herindefra og sikre den bedste løsning for vores børn og de børns tilknytning til begge forældre.
I Venstre står vi bag reformen, og forventningen var jo et sammenhængende system, som tog højde for, hvor komplekse og forskellige sagerne kan være.
Det var og det er en stor reform, og meget skulle ændres.
Derfor er det også rimeligt at sige, at vi må gøre os nogle erfaringer undervejs, og er der noget, der ikke fungerer, skal vi naturligvis rette det til.
Det har vi også gjort tidligere, da vi f.eks. var med til at afskaffe refleksionsperioden, og vi kan ikke bare læne os tilbage og sige, at nu må tiden gå sin gang, at nu har vi tilført flere midler til Familieretshuset, og så løser det hele sig.
For flere penge alene løser det jo desværre bare ikke i de her eksempler, som vi bl.a. bringer på bane i dag, og som Nye Borgerlige gør qua deres beslutningsforslag.
Selvfølgelig skal vi ikke detailregulere alting herindefra, men vi kan godt stille krav om, at man som minimum – som minimum – skal forsøge at lade barnet beholde en sund tilknytning til begge forældre, og det er jo igen, så længe en forælder ikke er særlig uegnet.
For selv om mor og far måske ikke længere kan sammen, kan far og datter eller mor og søn eller farmor og barnebarn stadig væk have et fantastisk forhold, og det skal vi aktivt forsøge at bevare.
Så når vi stemmer for, er det for at sikre, at vi på sigt kan få en diskussion om løsninger, der sikrer, at båndet mellem børn, forældre og bedsteforældre ikke unødigt bliver brudt, blot fordi mor og far ikke længere ønsker hinanden i hinandens liv og ikke længere ønsker hinanden det bedste.
Man kan hurtigt glemme, at en familie ikke bare er to forældre.
En familie er hele ens ophav, det er de første nære og tætte relationer, man får, og det er nemlig også at sikre barnets tarv, der selvfølgelig skal være omdrejningspunktet i samværssager, og sørge for, at systemet ikke bliver misbrugt til at udelukke mor eller far i børnenes liv.