Kasper Sand Kjær (S), 2021-03-24:
Tak for ordet.
Jeg havde simpelt hen ikke forventet, at hr. Morten Messerschmidt ville holde så kort en ordførertale, men sådan kan man jo blive overrasket her en onsdag eftermiddag.
Det her er jo en forespørgselsdebat, som følger op på det beslutningsforslag, vi behandlede i foråret, og det er ligesom blevet slået fast, og jeg synes også, det er naturligt, at vi står sammen i så bred en kreds af partier om en fælles vedtagelsestekst om at sætte noget i gang, som vi er enige om.
Jeg synes måske alligevel også, det er vigtigt, selv om det er anden gang, vi har debatten, bare at sætte et par ord på, hvorfor det så er vigtigt, at vi sætter det arbejde i gang.
Der er jo sket enormt meget, siden arbejdet med den sidste magtudredning blev færdiggjort i 2003 – vi har haft hele digitaliseringen og de sociale mediers indtog, så det nu både er blevet en fast del af mange menneskers hverdag, men jo også af det politiske arbejde, den demokratiske samtale og demokratiet som helhed.
Det har grundlæggende forandret vilkårene for den politiske dialog, og det synes jeg bør give anledning til en del refleksion, også herinde hos os.
Flere mennesker har fået et talerør, som er offentligt.
Det rummer et stort potentiale, men det rummer samtidig også nogle udfordringer.
Debatten, tonen er blevet hård, fronterne bliver trukket skarpt op, og jeg synes ofte, jeg oplever, at debatten på de digitale platforme har en tendens til at drive os længere fra hinanden end egentlig at gøre os klogere og mere nysgerrige på hinandens synspunkter.
Og jeg tror også, at den hårde tone faktisk afholder mange danskere fra at deltage i debatten, selv om de egentlig nu har en adgang, man ikke havde, dengang magtudredningen udkom i 2003.
Digitaliseringen giver mulighed for, at vi har adgang til nyheder fra hele verden.
Nyhedskanalerne sender i alle døgnets timer – vi har en nyhedskanal i Danmark, der sender 24 timer i døgnet – og det rummer jo et enormt stort potentiale for bedre oplysning og et bedre grundlag for den demokratiske samtale, men det har jo også forandret de grundvilkår, der gælder for mediernes dækning af politik – der skal produceres flere nyheder, det skal gøres hurtigere, og samtidig er vores traditionelle medier i stigende grad i konkurrence med nye medietyper og bliver udfordret af techgiganternes forretningsmodeller, og en voksende del af befolkningen har nu sociale medier som deres primære nyhedskilde, og det betyder jo også, at man nogle gange måske bliver ledt ind på nogle nyheder, uden man nødvendigvis lige får stillet spørgsmål ved, hvad det er for en kilde, man læser.
Så på den ene side er der jo sket en stor udvikling, som skaber nye, demokratiske muligheder, men der er altså også i højere grad en tendens til, at den politiske samtale og den demokratiske samtale i dag finder sted i ekkokamre på de sociale medier.
Hvis vi kigger ud i verden, er demokratiet i hele den vestlige verden jo udfordret.
Overalt i verden er demokratiet og demokratier under pres, og bare for 10 og 20 år siden var det jo det modsatte billede, hvor vi så demokratiet blomstre frem flere steder i verden, og flere og flere lande overgik til at blive demokratier, men nu går det den modsatte vej.
Jeg tilhører jo den generation, som blev født, samme år som Berlinmuren faldt, og vi er jo vokset op med en forståelse af, at demokratiet nu ville være den eneste styreform, der vandt frem, og det har jo bare vist sig her 30 år senere ikke at være rigtigt.
I Danmark ser vi en stigende ulighed, med hensyn til hvem det er, der deltager i demokratiet, og selv om vi jo stadig væk har en rekordhøj valgdeltagelse, øges uligheden sådan set lige nu valg for valg.
Der bliver større forskel på kontanthjælpsmodtagerens og akademikerens valgdeltagelse, der bliver større forskel på unge og gamles valgdeltagelse, og vi ser jo også i stigende grad en forskel på, hvem det er, der deltager i foreningsarbejdet og engagerer sig i de folkelige organisationer – partiernes medlemstal er faldende.
Så der er masser af gode grunde til at forholde sig til demokratiets tilstand og magtens fordeling, for der er sket rigtig meget siden 2003.
Skal vi så vælge den samme model, som man gjorde, da den forrige magtudredning blev lavet?
Arbejdet løb jo fra 1994 til 2003, det var relativt dyrt, og det tog lang tid, så er det lige den rigtige måde at gøre det på igen?
Jeg føler mig sådan set ikke overbevist om, at vi bare skal gentage det.
For det første har vi jo kun forskningsmidlerne én gang, så skal vi bruge så mange penge?
Hvordan sikrer vi, at der er en armslængde i uddelingen af det, hvis det skal være igennem forskningsreserven?
Så der kan stilles mange spørgsmål til den konkrete konstruktion, men det må vi jo afklare i de forhandlinger, der skal være, og det er noget, som vi jo nu står et helt enigt Folketing og forpligter hinanden på at tage op i forbindelse med forhandlingerne om forskningsreserven.
Det glæder vi os rigtig meget til i Socialdemokratiet, og jeg skulle hilse fra Enhedslisten og sige, at de også glæder sig til det.
Tak for ordet.