Lotte Rod (RV), 2024-05-08:
[Lydudfald]
... Da vi startede forhandlingerne om handicap, lagde ministeren den her store, fede, slimede skovsnegl foran mig.
Det var sådan lidt: Spis, hvis du vil være med i klubben, Lotte.
Men heldigvis fandt vi ud af det.
Vi fik taget de værste ting af bordet, og det er jo det, der gjorde, at vi kunne lave en aftale med hinanden, så tak for det, og det er også det, der gjorde, at vi kan være her i dag, og at jeg godt kan være i det her lovforslag.
For selv om alle tidslerne er pillet ud, er jeg bare grundlæggende imod magtanvendelse.
Som mennesker er vi jo sociale væsener.
Samhørigheden med andre er noget af det første og noget af det sidste, vi har i livet.
Der går ikke ret lang tid, før små babyer søger øjenkontakt.
De kigger på deres mor og far for at finde ud af, om de kan være trygge, eller om noget er farligt.
Og i den anden ende af livet kan man jo opleve demente, som føles helt væk, men når der så kommer babyer og leger på plejehjemmet, når der er en hund, eller når man danser erindringsdans, så kan man se, hvordan smilet kommer tilbage i øjnene.
Jeg tror, at alle os, der er forældre til små børn, jo har prøvet det her med, at man skal nogle ting, selv om ens børn ikke vil.
De vil ikke have børstet tænder, vil ikke i bad og vil ikke have flyverdragt på, men man er nødt til at gøre det alligevel, og nogle gange føler man sig som verdens dårligste mor.
Men man gør det af kærlighed, og man forsøger jo altid bagefter at komme på bølgelængde igen, afstemme sig med hinanden, give et kram og gøre det godt igen.
For det er ikke deres familie.
De kan ikke tage for givet, at de føler sig elsket, eller at det er nogle, der virkelig vil dem.
Jeg synes jo, at der allerede bliver brugt for meget magt i dag, og jeg vil godt give et helt konkret eksempel.
To medarbejdere er gang på gang nødt til at bruge magt for at børste tænder på en beboer, og på et tidspunkt kommer de til at snakke med en tredje medarbejder, som ikke bruger magt.
Så spørger de ham: Hvad gør du?
Og han svarer: Jeg synger »Lille Peter Edderkop«.
Derfor handler det her for mig ikke kun om en diskussion om de konkrete regler, men om, at vi jo i det hele taget har brug for at gøre noget ved forråelsen.
For der bliver brugt for meget magt, og der er også for meget forråelse med de regler, som vi har haft indtil nu.
Nu kommer jeg jo til at stemme for det her lovforslag, fordi det er en del af den aftale, vi har lavet, men det er også meget vigtigt for mig at sige, at jeg netop har brugt min magt inde i det rum til bl.a. at pille nogle ting ud og også til noget, som vi ikke har diskuteret så meget endnu, nemlig at sørge for, at de unge får deres egen stemme, at Danske Handicaporganisationer får en ekstra stemme inde ved bordet, sådan at de taler med en større vægt, og at vi i Sammen om Handicap kommer til at følge op på, hvordan de her regler bliver brugt, og om der sker et skred, så vi kan gøre noget ved det.
Jeg tror faktisk, at det mest effektive redskab, vi har, ikke er at lave sådan nogle undersøgelser.
Vi plejer at bestille en eller anden analyse, og så får vi alle sammen 200 sider, og der kunne så stå i den: Der er så og så meget magtanvendelse.
Det er, præcis som vi har set i psykiatrien gang på gang: Der er for meget magtanvendelse.
Og vi formår ikke at gøre noget ved det.
Jeg tror, at det mest magtfulde instrument er det at skabe Sammen om Handicap, hvor man skal sidde ved det samme bord og diskutere med hinanden.
Det er også derfor, at jeg har sagt til ministeren, at jeg ikke bare vil have sådan evaluering eller en eller anden rapport; jeg vil have, at parterne skal diskutere med hinanden, at de skal fremlægge for os og blive enige med hinanden om, hvordan det egentlig går, og komme med anbefalinger til, hvordan vi i det hele taget kan gøre op med forråelsen.
Allerhelst vil jeg egentlig bare gerne have, at man kunne lave nogle bestemmelser om, at man skal behandle mennesker på bosteder på samme måde, som man skal behandle sin egen familie, så der ikke går jura i den, men så man gør det med sund fornuft.
På samme måde, som jeg kan gå ind og stille krav til, at mine børn ikke må være på deres skærme hele tiden, skal man selvfølgelig også kunne gøre det over for børn, som bor sådan nogle steder.
Men der er vi ikke helt endnu i forhold til politikken.
Det, vi så kan gøre, er at gå ind og lave etiske retningslinjer.
Det bør jo være sådan, at alle mennesker, der bor på et bosted, føler sig holdt af.
Vi kan stille krav til ledelserne.
Vi kan stille krav til uddannelse.
Vi kan lave specialeplaner og takster, sådan at man får det rigtige tilbud første gang.
Det er kæmpestort, og det skal vi gøre mere af.