Mette Bock (LA), 2018-11-08:
Tak for det.
Jeg glæder mig også rigtig meget til debatten, for kulturen er det fundament, vi står på.
Først vil jeg lige knytte et par ord til, hvorfor vi overhovedet har et omprioriteringsbidrag, for det er der sådan set gode grunde til.
Staten har generelt begrænsede midler til rådighed, i forhold til hvor mange ønsker der er til, hvad staten skal investere i.
Sådan er det på sundhedsområdet, på uddannelsesområdet, sådan er det i undervisningssektoren, og sådan er det også på kulturområdet.
Det er et grundvilkår.
Vi skal også have modet til at prioritere, så de statslige institutioner konstant har et blik for, hvordan man kan gøre tingene på nye og mere effektive måder – alt sammen for at skabe et råderum til ny udvikling.
Vi er ganske enkelt nødt til at skabe et økonomisk råderum, hvis vi vil have fokus på udvikling og prioritering, ikke mindst af nye initiativer.
Det har i mange år gjort sig gældende, især på kulturområdet.
Det indebærer, at vi nogle gange er nødt til at skære på udgifterne ét sted, så vi kan investere et andet sted.
Og derfor besluttede regeringen i 2015, at kulturområdet ligesom andre driftsområder i staten skal bidrage med et omprioriteringsbidrag.
Midlerne vil blive brugt til at sætte ind på nogle strategiske områder, hvor der er et konkret udviklingsbehov, f.eks. til at sikre, at Det Kongelige Teater kommer ud til et bredere publikum i hele landet, og til at sikre midler til de statsanerkendte museer i hele landet, til landsdelsorkestrene osv.
Vi sikrer også midler til nye indsatser som f.eks. »Kend dit land«, hvor vi sender 4.-klassebørn rundt i hele landet for at styrke deres kendskab til Danmark, dansk kultur, natur og historie.
Så selvfølgelig er der konsekvenser af et omprioriteringsbidrag.
Det gælder både for de enkelte institutioner, som skal tilpasse sig en ny virkelighed, og det gælder for det samlede kulturliv.
Med omprioriteringsbidraget har vores kulturinstitutioner været nødt til at tænke nyt, og de har været nødt til at overveje spørgsmål som f.eks.: Hvordan kan vi gøre tingene mere enkelt?
Hvordan kan vi tiltrække nye brugere og indgå i nye partnerskaber med andre som f.eks. fonde og erhvervsliv og kommuner?
Hvordan kan vi gøre vores organisationer mere fleksible og mindre sårbare?
Og ja, der har institutionerne været tvunget til at foretage nogle meget vanskelige prioriteringer.
De har måttet omlægge arbejdsgange og foretage en nøje prioritering af opgaver.
De har skullet overveje, hvor de ville fokusere kræfterne, og de har måttet finde nye finansieringskilder, som kan supplere de statslige bidrag.
Men jeg tror også på, at udfordringer skaber grobund for nye løsninger, som man måske ellers ikke var nået frem til.
Det tror jeg er en god ting på lang sigt – at man ikke bare bliver ved med at gøre, som man altid har gjort, men finder nye veje og tilpasser sig den tid, man lever i.
Man skal også have modet til at sige: Det her gør vi lidt mere af, og det her gør vi mindre af.
Jeg vil også gerne påpege, at omprioriteringsbidraget kan medføre, men ikke nødvendigvis altid medfører, et kvalitetsfald.
Der har været et potentiale for mere effektive arbejdsgange på vores museer og biblioteker, på de kunstneriske uddannelser og på mange andre kulturinstitutioner.
F.eks. har digitalisering gjort det muligt at levere bedre og billigere service til borgerne.
Vi har på en række områder fået demokratiseret vores kulturarv.
Det ser vi f.eks. på Rigsarkivet, som har digitaliseret de mest anvendte dele af vores fælles arkivalier.
Det har konkret betydet, at selv om åbningstiderne på arkivet er blevet kortere, anvender flere borgere arkivets materialer, som nu er digitalt tilgængelige for alle.
Det gælder f.eks. de mange danskere, som har en interesse for slægtsforskning.
Men omprioriteringsbidraget giver også mulighed for at prioritere midler til kulturinitiativer.
Det gælder for de over 400 mio. kr. i alt i perioden 2019-2022, som er blevet prioriteret til kulturområdet, ligesom regeringen allerede nu har meldt ud, at omprioriteringsbidraget i 2022 bliver tilbageført til kulturen.
Hvordan det så skal prioriteres, udestår der selvfølgelig en diskussion om.
Og allerede fra 2019 tilføres der flere midler end i 2018.
Vi fører ikke nødvendigvis pengene tilbage en til en til samme modtager.
Der er altså ikke tale om grønthøster eller det modsatte – stråforlænger må det vel hedde – man overvejer i hvert fald i hvert enkelt tilfælde, hvordan de tilbageførte midler skal prioriteres inden for kulturområdet.
Det gør vi som et led i prioriteringen i stedet for bare at lade midlerne fordeles, som det altid er blevet fordelt, selv om det ikke altid er populært at foretage prioriteringer.
Afslutningsvis vil jeg gerne bemærke, at den danske stat fortsat investerer mange penge i kultur.
Ja, der er fortsat et omprioriteringsbidrag i de kommende år, men samtidig er der på finansloven afsat over 8 mia. kr. til kulturen i 2019.
Det er ikke et uvæsentligt beløb.
Jeg vil også meget gerne bemærke, at den statslige investering kun udgør en del af den samlede kulturøkonomi; også kommunerne, private fonde, lokale yder meget væsentlige bidrag til kulturen.
Så ser man på kulturens almentilstand, ser det faktisk ikke så ringe ud endda.
Det ser rigtig godt ud.
Der har f.eks. aldrig været flere besøgende på museerne end i dag, der har aldrig været flere læseklubber end i dag, og der har aldrig været flere kunstforeninger.
Vi kan som mennesker – og politikere er jo også en slags mennesker – have en tendens til at fokusere på det negative, det, som bekymrer, alt det, der ikke er i morgen, som det var i går.
Men det går godt med dansk kultur, og kulturen udvikler sig konstant.
Danskerne forbruger kultur som aldrig før, både den kultur, som staten investerer i, og den, som lever i civilsamfundet og drives af engagerede ildsjæle.
Det synes jeg er væsentligt at huske på, når vi taler om omprioritering og kulturlivets udvikling.
Jeg ser frem til en god forhandling.