Kirsten Normann Andersen (SF), 2024-01-31:
Mange tak.
Tak for ordet, og tak til fru Marlene Harpsøe for at stille den her forespørgsel om et vigtigt emne, som rigtig mange af os jo kommer i berøring med på et eller andet tidspunkt i vores liv.
Jeg synes i hvert fald selv, at det tidspunkt, hvor vi skal tage afsked med vores kære, er noget af det sværeste i livet.
Det er også et vigtigt tidspunkt, fordi måden, som vi kommer herfra på, har også betydning for os, der efterfølgende er tilbage.
Vi skylder jo, og det synes jeg også jeg hører alle ordførere sige, at vi i forhold til uafvendeligt døende gør alt, hvad der overhovedet står i vores magt for at lindre og trøste; og jeg tror også, at det i virkeligheden er et vigtigt løfte til både patienter og til pårørende, og at det er en forudsætning for, at vi er trygge ved at skulle herfra.
Behovet for palliation stiger og stiger, i takt med at vi bliver flere og flere ældre, og debatten om rettidig og kvalificeret palliation til alle er ret afgørende for, at vi også kan være trygge ved at skulle herfra.
Rigsrevisionen peger jo netop på det forhold, at forholdsvis flere mennesker oplever, at de ikke får det tilbud, som de synes de har behov for i den sidste tid.
Jeg ved ikke, hvordan vi opfylder måltallene sådan specifikt i forhold til den specialiserede palliation i dag, men jeg tror ikke, at vi imødekommer alle behov, hvis forbedringerne alene knyttes til en kræftplan V.
Jeg tror, at jeg sagde det i et spørgsmål til ministeren tidligere, men når jeg nævner det her, er det, fordi jeg i virkeligheden synes, at rigtig mange andre patientgrupper også har brug for den specialiserede palliation – det gælder hjertepatienter, det gælder kol-patienter, og det gælder sådan set også rigtig mange andre patienter.
Jeg tror heller ikke altid, at man skal skelne så skarpt imellem, om noget er specialiseret, eller om noget er alment, for det vigtigste er, at ingen skal herfra med smerte, og ingen skal herfra med utryghed.
Vi lover jo – det gjorde jeg, og det tror jeg der er andre der har gjort før mig – vores nærmeste, at vi vil gøre alt, hvad vi kan, for at forebygge både smerter og ubehag, men jeg ved også, at vi i praksis ikke altid lykkes med at holde det løfte.
Og hvis vi ikke lykkes med at holde det løfte, begynder vi at tænke i alternativer.
Jeg tror, at frygten for smerter og frygten for utryghed, når vi skal herfra, er én forklaring på, at rigtig mange mennesker umiddelbart tænker, at vi skal have aktiv dødshjælp, så de i det mindste er sikre på, at de selv kan komme herfra, altså at det i virkeligheden er udtryk for vores egen frygt.
Derfor synes jeg heller ikke, at faktorernes orden er ligegyldig.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi har sikret alle tryghed og værdighed i forhold til at komme herfra, sikkerhed for en smertefri død, inden vi skal tale om alle andre muligheder i forhold til at komme herfra, altså en garanti for lindring.
Uanset om patienten er indlagt på et sygehus, om patienten er indlagt på et hospice, på et plejehjem eller i eget hjem, uanset sygdommens art og uanset alder, så skal vi kunne garantere alle, at de kan komme herfra trygt og smertefrit.
Det handler om kapacitet, det handler om kvalitet; og det er godt, at vi uddanner speciallæger, men jeg er enig, også med hr. Christoffer Aagaard Melson, når han siger, at det her også handler om uddannelse af rigtig mange andre faggrupper, bl.a. social- og sundhedsassistenter.
Det er ufattelig vigtigt, at de mennesker, der er i nærheden af mennesker, som er på vej herfra, alle sammen ved, hvornår der skal handles, og hvordan der skal handles – og at ventetid ikke er noget, man skal bekymre sig over, når tiden er kommet, hvor man skal herfra.
Så er smertelindring og trøst det vigtigste, vi kan, og det er også en ting, som vi skal kunne som samfund.
Derfor synes jeg også, at det var et godt forslag, som fru Marlene Harpsøe kom med, om måske at indkalde til en drøftelse og en forhandling om, hvordan vi gør det her på en bedre måde, sådan at vi ikke får flere bemærkninger fra Rigsrevisionen.
Tak for ordet.