Astrid Krag (S), 2021-06-01:
Tak for det, formand, og først og fremmest en stor tak til stillerne af forespørgslen, for servicelovens hjælperordninger er og bliver vigtige ordninger i den hjælp, vi tilbyder mennesker med handicap i Danmark.
I sidste uge diskuterede vi også i flokken her hjælpeordningerne på et samråd i Socialudvalget.
Nu har vi så lejlighed til at gør det igen, denne gang i Folketingssalen.
Hjælperordningerne er til for de borgere, vi har her i samfundet, som har et meget omfattende hjælpebehov.
Formålet med ordningerne med kontant tilskud til ansættelse af hjælpere og borgerstyret personlig assistance, altså BPA, efter servicelovens § 95 og § 96, bedre kendt som hjælperordningerne, er at skabe mulighed for en helhedsorienteret hjælp for borgere med et omfattende hjælpebehov.
Ordningerne er altså rettet mod borgere, der ikke selv er i stand til at gøre mange af de ting, vi andre hver dag tager for givet.
Forestil jer f.eks. en helt almindelig hverdag, hvor man om eftermiddagen har et socialt arrangement, man glæder sig til – det kan f.eks. være en cafétur med en ven eller en veninde.
For et menneske, der er i målgruppen for en hjælperordning, kan en sådan cafétur vise sig at være en nærmest umulig opgave, hvis man ikke har en hjælper til at bistå med alt det praktiske ved gennemførelsen af turen.
For hvordan skal man pakke tasken, komme ud ad døren og blive transporteret hen til caféen, hvis man har et omfattende bevægehandicap og funktionsnedsættelse i bevægeapparatet?
I sådan et tilfælde er det centralt, at man har en hjælper, der sætter borgerens behov i centrum.
Hjælperordningerne er fleksible ordninger, der kan tilbyde individuelt tilpasset hjælp til borgeren, så borgeren kan fastholde eller opbygge et selvstændigt liv.
En hjælperordning kan nemlig opfylde personlige behov og ønsker af praktisk og social karakter, som ikke ville kunne tilbydes af en hvilken som helst medarbejder.
Det er derfor afgørende, at borgerne har et fast team af hjælpere, der kan afkode borgerens behov i hverdagen, så hjælperne ved, hvornår de skal være på, og hvordan de skal trække sig i baggrunden f.eks. på en cafétur.
Jeg tror, at vi alle kan blive enige om, at hjælperordningerne har stor betydning for de borgere, der har massive hjælpebehov, og som efter en konkret og individuel vurdering har brug for de her ordninger.
Forespørgslen her sætter som det første fokus på spørgsmålet om, hvorvidt personkredsen i hjælperordningerne er blevet indsnævret.
Som jeg også nævnte på samrådet i sidste uge, så mener regeringen ikke, at det skal være en kamp for mennesker med handicap at få hjælp, og ingen mennesker skal lades alene med udækkede hjælpebehov.
Hvis et menneske efter en konkret og individuel vurdering opfylder lovgivningens krav, så skal man naturligvis have den hjælp, der modsvarer hjælpebehovet.
En ordning efter servicelovens § 95 om kontant tilskud til ansættelse af hjælpere er og har hele tiden været rettet mod borgere med betydelig og varigt nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne, som har et behov for hjælp til personlig pleje og til at løse praktiske opgaver i hjemmet i mere end 20 timer om ugen.
Og en ordning efter servicelovens § 96 om BPA er, som den også hele tiden har været, rettet mod borgere med betydelig og varigt nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne, der har et behov, som gør det nødvendigt at yde denne ganske særlige støtte, herunder behov for støtte til pleje, overvågning og ledsagelse.
Der er altså ikke sket ændringer i reglerne, som indsnævrer personkredsen, hverken for hjælperordningerne efter § 95 eller § 96.
Hvis man kigger på tilgangen til hjælperordningerne, forstået som nye modtagere i et givent år, så viser ministeriets tal, som jeg også nævnte på vores samråd om hjælperordningerne i sidste uge, at tilgangen til begge ordninger er faldet i 2018 og 2019 sammenlignet med 2017.
Men kigger man i stedet på det samlede antal modtagere af de to hjælperordninger, så ser man et noget mindre dramatisk billede.
Det samlede antal modtagere er ikke faldet voldsomt.
Fra 2015 til 2019 er antallet af modtagere af § 95 faldet fra 530 til 490 personer, og antallet af modtagere af § 96 er faldet fra 1.800 til 1.780 personer.
Ser man på udgifterne til de to ordninger, fremgår det yderligere, at de samlede udgifter til de to ordninger hverken i årene 2017 til 2019 eller set over en længere periode fra 2009 til 2019 er faldet.
Der er enkelte udsving mellem årene, men ingen tendens til støt fald.
Samlet set kan man altså sige, at der ikke er tale om en meget markant reduktion i det samlede antal modtagere af ordningerne, eller når det gælder udgifterne i perioden 2015 til 2019, men at der dog er tegn på, at antallet af modtagere er faldet lidt i de seneste år, samt tegn på et fald i tilgangen af modtagere.