Henrik Dahl (LA), 2020-06-04:
Tak for ordet.
Beslutningsforslaget B 138 er et glimrende beslutningsforslag, som vi støtter i Liberal Alliance.
Karsten Lauritzens bemærkninger om, hvor anderledes Folketinget arbejdede tidligere, er noget, jeg selv har tænkt meget på – jeg brugte sidste sommer på at læse de to bind om Anker Jørgensens og Poul Schlüters regeringstid, og det var lidt svært at følge med nogle gange, selv om jeg selv er mf'er, fordi Folketinget havde en anden forretningsorden dengang og der faktisk skete meget mere i Folketingssalen, end der gør nu.
Det var helt almindeligt for regeringer dengang at gå ned i salen uden at ane, om der var et flertal for de ting, man lagde frem, eller ikke.
Sådan noget ville jo aldrig nogen sinde finde sted i vore dage, hvor alting er aftalt på forhånd.
Men jeg vil ikke starte der, hvor de fleste andre talere er startet.
En af de ting, jeg oftest har følt i de 5 år, der er gået, er mærkelig nok afmagt.
Og hvis man tænker på grundloven og på, hvad der står i grundloven om, hvor magten er, er det jo utrolig underligt, at man kan være medlem af Folketinget og være medlem af et regeringsparti, og at den følelse, der rammer en igen og igen, er følelsen af afmagt.
Det kan da ikke være rigtigt; man skulle jo tro, at det var en følelse af at have magt, der rammer folketingsmedlemmer, ministre og medlemmer af regeringspartier.
Og jeg tænker ikke på den banale afmagt, som alle politikere kender fra deres hverdag.
Det er jo rigtigt nok, at man ikke altid får sine synspunkter igennem på gruppemødet; det er jo rigtigt, at de andre partier ikke er gået til valg på at virkeliggøre ens eget partiprogram, og derfor må man lave nogle kompromiser.
Det er banalt – det er sådan, det er – det lærer man at leve med.
Men den afmagt, man føler som medlem af Folketinget, altså den alvorlige afmagt, tror jeg skyldes, at magten er nogle andre steder, end vi har adgang til som medlemmer af Folketinget.
Margaret Thatcher var jo fuldstændig overbevist om, at forlægget for serierne »Yes Minister« og »Yes, Prime Minister« var optagelser med skjult kamera fra hendes eget kontor – det fastholdt hun ved flere lejligheder, altså at hun mente, at sådan måtte serien være blevet til.
Det er et vigtigt aspekt af få med.
Der findes et mystisk gespenst, som vi tit taler om her i salen, som er de såkaldte internationale forpligtelser, som ingen rigtig ved hvad er.
Og så har vi jo flere gange – og det er noget, som hr. Morten Messerschmidt også har været god til – haft aktivisme og domstolsaktivisme på dagsordenen.
Vi prøvede også at gøre noget ved det i den forrige valgperiode, mens vi havde formandskabet for Europarådet, men vi kom ikke særlig langt.
Der er også hele spørgsmålet om aktivismen i EU-Domstolen, som er et meget alvorligt spørgsmål.
Og jeg tror faktisk, at det er der, afmagten kommer fra; jeg tror, at den kommer fra alle de her instanser, der trækker magt ud af Folketingssalen, selv om der jo egentlig står i grundloven, at det er os, der bestemmer.
Det synes jeg ikke man mærker så meget til i hverdagen, men sidst jeg kiggede efter, synes jeg godt, at man kunne sammenfatte grundloven på den måde.
Så det er et godt forslag, og det er godt at få den her magtforskydning kortlagt.
Jeg går ud fra – og det hører jeg også fra hr. Morten Messerschmidt – at hvis og når det her bliver til noget, bliver der sådan en nærmere diskussion blandt dem, der bakker op, om, hvordan vi helt nøjagtigt gør tingene.
Og jeg har også et forslag til finansiering, for der er jo en forskningsreserve, og der kunne man eventuelt lave en aftale, når den skal allokeres til efteråret.
Men tak for et rigtig godt forslag, som vi er meget glade for og er glade for at vi kan bakke op.
Tak for ordet.