Mette Frederiksen (S), 2024-10-01:
Deres Majestæter, Deres Kongelige Højhed, Folketingets formand, kære kolleger her i Folketingssalen og alle jer, der ser med hjemmefra
Jeg vil indlede min tale i dag med en historie skrevet af Henrik Pontoppidan for 139 år siden.
Novellen hedder »Nådsensbrød«.
Den handler om en fattig, gammel kone.
Stine Bødkers hedder hun.
Hele sit liv har Stine slidt og slæbt i roe- og kartoffelmarkerne, men nu har hun kvæstet sin hånd.
Hun arbejder ikke længere og er med Pontoppidans ord »tyet til fattigfolks store trøster, til brændevinens barmhjertighed«.
Kort sagt: Stine er gået i hundene.
Hvordan reagerede datidens Danmark på det?
Jo, det bliver bestemt, at Stine skal på fattiggården – eller i folkemunde »på kassen«.
Kassen er en arbejdsanstalt med kæft, trit og retning.
Her bliver fattiglemmerne vækket kl. 4 om morgenen, fletter sivmåtter og binder kurve den lange dag.
Det er intet under, at Stine stritter imod, men af sted må hun, og i en dramatisk scene i bogen stimler nysgerrige naboer sammen i den snævre gade, hvor hun bor.
Sognefogeden bliver tilkaldt, og den gamle kone bliver bundet på hænder og fødder og ført bort under landsbybørns pift og tilråb.
Det er en hjerteskærende scene, selv når man læser den i dag, og det er uværdigt.
Hvorfor trækker jeg den her historie frem?
Det gør jeg af to grunde: fordi vores danmarkshistorie kaster et til tider brutalt lys over også vores egen tid, og fordi vi i den danske litteratur har et sandt skatkammer.
Bøgerne giver os indsigt, forståelse og den empati, som et samfund og et menneske ikke kan leve uden.
Ville vi i dag kende fattigdommen og elendigheden i det gamle Danmark, hvis det ikke var for Pelle Erobreren, og forstå kvindeliv uden Tove Ditlevsen?
Ville vi forstå det moderne Danmarks skyggesider uden Thomas Korsgaard eller Morten Pape?
Langt op i 1900-tallet blev mennesker som Stine, og dem var der mange af, kaldt uværdigt trængende, drikfældige og dovne.
Man mente, de lå samfundet til last, og at de alene af den grund var mindre værd end andre mennesker.
De måtte ikke stemme, de kunne ikke få husly, og de måtte ikke blive gift uden at spørge fattigvæsenet om lov.
Sådan er det selvfølgelig – selvfølgelig – ikke mere.
Hjælp er ikke nådsensbrød.
At hjælpe og få hjælp er blevet en del af det, vi er som danskere.
Men er vi nu dér som samfund, hvor vi gerne vil være i respekten for andre mennesker?
Evner vi at gribe hinanden rigtigt, og forstår vi at sætte os i de udsatte danskeres sted?
Eller har pendulet måske fået lov til at svinge lidt for meget den anden vej?
Når velfærdssamfundet i dag findes, tænker vi måske, at der er andre, der tager sig af omsorgen.
Måske har vi set dig nede på bænken sammen med de andre, eller også har vi slet ikke opdaget dig, fordi du er alene derhjemme med for meget affald, for meget opvask og persiennerne godt lukket til, fordi det måske nu er det eneste mulige.
Jeg vil tale om jer, der sjældent får den store opmærksomhed ved Folketingets åbning, men den skal I få i dag.
Vi har i Danmark indrettet vores samfund efter det store flertal – selvfølgelig har vi det.
Men med til det hører en forpligtelse over for mindretallet.
Hvis du lever et skævt liv, kan det være svært at passe ned i samfundets firkantede kasse.
Lad mig give jer et eksempel.
Langt de fleste hjemløse vil gerne have deres eget hjem, og den dag, de får det, er det forbundet med tryghed og et vigtigt skridt fremad, men ikke for alle.