Martin Lidegaard (RV), 2021-04-07:
Mange tak, formand.
Det er jo rigtigt, som hr. Uffe Elbæk sagde, at det ikke er første gang, vi har haft den her diskussion, og det er desværre også rigtigt, at det ikke ligefrem går den rigtige vej med freden eller med de ulovlige bosættelser i området for den sags skyld.
En vis – jeg tør ikke engang sige, om det er en kvinde eller en mand – har engang sagt, at det, der er problemet, er, at palæstinenserne ikke har evnen og israelerne ikke har viljen til fred.
Og med det sigter man selvfølgelig til, at situationen i de palæstinensiske områder har været rimelig kaotisk – det er der ingen grund til at lægge skjul på – med intern splittelse, to opdelte landområder og mange, mange år uden valg og et politisk fokus.
Dertil problemer med korruption og meget andet.
Situationen i Israel har været den, at vi nu i alt for mange år har haft skiftende regeringer i lang tid under den samme premierminister, som aktivt nærmest har modarbejdet fredsbestræbelserne og har gennemført en aggressiv bosættelsespolitik, der ikke har hold i nogen som helst lovhjemmel, men tværtimod bidrager til at grave grøfterne dybere og gøre fredsprocessen og en tostatsløsning nærmest umulig.
Nu er der faktisk tegn i sol og måne på, at den første del af problemet, nemlig palæstinensernes manglende evne, måske vil ændre sig med de valg, som vi alle sammen ser frem til, hvor vi forhåbentlig kan få en stærkere og mere rodfæstet og mere samlet palæstinensisk regering, hvor man både får den del af Hamas, der aktivt tager afstand fra terror, og forhåbentlig stadig væk får, kan man sige, den moderate del af det palæstinensiske politiske spektrum i ledelsesfunktionen og dermed kan udgøre en egentlig forstærket forhandlingspart i de fredsforhandlinger, der skal starte.
Vi kunne håbe på, at det er der, det ender.
Tilbage er så at få overbevist israelerne om, at det faktisk også er i deres interesse at få forhandlet en løsning på det her, fordi ustabilitet er det eneste sikre, man kan se frem til, hvis ikke der bliver lavet en løsning her.
Men det er ikke let, også fordi det internationale fokus jo er flyttet for at sige det ligeud.
Da jeg var en ung mand, var det den her konflikt, som alting drejede sig om i Mellemøsten, og som vi alle sammen forholdt os til.
I dag er det krigen i Syrien og den strategiske magtbalance mellem stormagterne, Saudi-Arabien og Iran, der er altings omdrejningspunkt og, kan man sige, også udgangspunktet for alle de konflikter, der i øjeblikket koster så frygtelig mange millioner menneskeliv i Mellemøsten.
Jeg tror, at det eneste farbare spor her er det europæiske.
Jeg har selv siddet ved det bord.
Der er forskellige tilgange i Europa, men der er også en enighed.
Det er vores baghave.
Vi er Israels og Palæstinas vigtigste samhandelspartner.
Det tror jeg vi på mange måder kan gøre bedre end USA i den nye verden, vi kigger ind i, fordi USA er – uanset om man bryder sig om det eller ej – på vej ud af Mellemøsten.
Derfor bør Europa se i øjnene, at det her også er noget, som angår os, og vi bør lægge det pres både på den ene og den anden side, der skal til, for at bevise politisk vilje; og ikke mindst bør israelerne indse, at de ulovlige bosættelser må stoppe som et første afgørende skridt til overhovedet at kunne komme videre.
Vi har tidligere foreslået regeringen at kigge på, om man kunne danne en eller anden form for forståelse i Europa af – for det tror jeg der er plads til – at man godt kunne stramme det fokus på lige præcis de ulovlige bosættelser, fordi det er så kontraproduktivt, som det er.
Det kan man gøre på flere forskellige parameter.
Jeg synes, at det mest intelligente forslag, jeg har hørt om – og det kan jeg sige, fordi det ikke er mit eget – er de ret moderate kræfter i Israel, der siger, at hele den her bosættelsespolitik jo finansieres af nogle ganske få institutioner, som man måske med fordel kunne kaste projektørlyset på, for hvis ikke de var der, så ville en lang række af de ulovlige byggerier, der bliver foretaget, slet ikke kunne lade sig gøre.
Og det er helt sikkert noget, som jo vil have en anden politisk kaliber end at begynde at snakke om sanktioner mod Israel som sådan; det er meget mere specifikt og meget mere målrettet.
For hvis ikke man kan samle enighed i EU om det, hjælper det jo ikke noget.
Samtidig skal man så balancere det med krav til Palæstina og palæstinenserne om at bruge det valg, der kommer nu, til en demokratisering, en antikorruptionsindsats og en fair tilgang til en fredsaftale.
Det kunne måske være vejen frem.
Det er ikke meget nyt, men måske er forudsætningerne nye, og derfor er der en chance nu.