Lars Boje Mathiesen (UFG), 2024-04-09:
Tak, formand.
Vi bruger ofte ordet skandaler, men man kan vel ikke betegne FE-sagen som andet end en skandale.
Det er hjemsendelse af Lars Findsen, og det er Claus Hjort Frederiksen, som bliver trukket igennem sølet, og alt sammen for at finde ud af, at det, Claus Hjort Frederiksen gjorde, reelt set bare var at snakke om noget, som var en offentligt kendt hemmelighed.
Heldigvis blev beslutningen da også, at man valgte at skrinlægge straffesagerne mod de to pågældende mennesker.
Så skal der foregå et oprydningsarbejde, og det er det, man herinde i Folketinget gør ved at nedsætte nogle kommissioner, som skal undersøge det.
Så er det lettere at sige, hvad der så skal undersøges, og hvis der er nogen, der gerne vil kigge i den her retning, siger man, at der kun må undersøges noget ovre i den anden retning.
Men hvis ikke jeg må kigge herovre, finder jeg jo ikke noget, er svaret så til det.
Ja, sådan er det, og derfor har en regering selvfølgelig en interesse i at kunne styre, hvad det er for et opdrag, sådan en kommission har.
Jeg har haft det sådan lidt med den her kommission, om man som medlem af Folketinget har en opfattelse af, at der kommer noget ud af de her kommissioner?
Jeg må være ærlig at sige: Nej, det har man egentlig ikke.
Det er først og fremmest, fordi man begrænser så meget, hvad der skal undersøges i de her kommissioner.
Det bliver i hvert fald ikke fyldestgørende undersøgt, om der er noget, der gør, at man kan stilles til ansvar efter ministeransvarlighedsloven.
Så har man begrebet med, at det drejer sig om det usaglige, og man laver nogle restriktioner.
Førhen var det kun, hvis det var strengt nødvendigt, at der skulle indkaldes vidner, men nu er det sådan, at hvis det er af afgørende betydning, skal der indkaldes vidner.
Det er alt sammen sådan nogle benspænd, for at det skal blive vanskeligt at komme fuldstændig til bunds i sådan en sag.
Det, man glemmer, er, hvad der så sker, når sådan en kommission kommer med sin redegørelse.
Så er der jo et Folketing, som skal konkludere et eller andet.
Og der har vi en flertalsregering nu.
Til forestillingen om, at flertalsregeringer skulle konkludere, at flere af dens ministre har gjort noget, som de skal drages til ansvar for efter ministeransvarlighedsloven – potentielt rigsretssager, at en minister skal gå af, eller alt muligt andet – kan man kun sige: Nej, lad nu være.
Det var det, Venstre og Moderaterne gjorde under minksagen.
Der skulle være en advokatvurdering for at se, om landets daværende og nuværende statsminister kunne drages til ansvar for den tydeligvis ulovlige ordre, man gav i minksagen.
Men det var vigtigere at forhandle sig ind i en regering og få nogle ministerbiler, end det var, at politikerne kunne drages til ansvar for deres handlinger.
Derfor er spørgsmålet nu, om man har nogen som helst forhåbning om, at en flertalsregering vil drage sig selv til ansvar.
Nej, det har jeg ikke.
Derfor har jeg også overvejet, om man skulle stemme for det her, for man kan sige, at det er brug af borgernes skattekroner, og får man reelt set noget valuta for pengene?
Det er så spørgsmålet.
Man kan jo blive positivt overrasket, men jeg er ikke særlig forhåbningsfuld, for tidligere kommissioner har vist, at hvis politikerne herinde kan undlade at drage sig selv til ansvar, gør de det.
Det er derfor, jeg har den klare opfattelse, at vi bliver nødt til at have en forfatningsdomstol i Danmark, som har initiativret og initiativpligt, således at de her sager bliver taget væk fra politikerne herinde i Folketinget, for efter min opfattelse har de med al tydelighed vist, at det ansvar magter de ganske enkelt ikke at have.
Tak for ordet.