Ellen Trane Nørby (V), 2020-12-15:
Tak for ordet.
På mange måder er det jo et længe ventet lovforslag, vi behandler i dag.
Det er et lovforslag, der endelig bringer balance i ind- og udbetalingerne i AUB-systemet.
Det er en sag, vi har diskuteret både i forbindelse med L 60 sidste år og også før, da regeringen var en anden, og også med lovforslag L 48, som så kommer til at blive behandlet parallelt med det her.
Det behov for at skabe balance i AUB-systemet skyldes ikke bare, at det sådan set i hele sin essens har været i strid med den lovgivning, der har været på området, hvilket Rigsrevisionen også har kritiseret.
Det skyldes også, at behovet blev mere tydeligt, da coronaepidemien ramte Danmark i foråret, hvor virksomhedernes ordrebøger blev tyndere og tyndere, medarbejdere fik en fyreseddel og mange lærlinge og unge mennesker oplevede, at den fremtid, der skulle være for dem, lige pludselig så helt anderledes sort ud.
I en situation, hvor virksomhedernes ordrebøger blev tyndere, var der også behov for både at sikre balancen i AUB-systemet, men også sikre, at vi brugte den opsparing, der var i AUB-systemet, til at holde hånden under de unge.
Det foreslog vi utallige gange i løbet af foråret, og vi var sådan set også glade for, at det endelig med den trepartsaftale, der blev lavet, lykkedes at få sikret, at hånden blev holdt under de unge.
Derfor er det også vigtigt, at vi med det her lovforslag sikrer, at vi ikke længere får en overopkrævning ude hos virksomhederne.
Det er både i den situation, vi stadig væk økonomisk står i, og som er udfordret, men også fremadrettet.
Vi havde som sagt bare gerne set, at det var sket tidligere.
Hvis vi så kigger på nogle af de elementer, der ligger både i trepartsaftalen, men også i lovforslaget – ud over den del, der handler om balancen – er der jo også den bekymring, at det desværre ikke er et lovforslag, der skaber mere åbenhed omkring måltallene og praktikpladssituationen.
Det er vi sådan set uforstående over for at ministeren og regeringen ikke tog op i forhandlingerne med arbejdsmarkedets parter.
Jeg spurgte også ved den tekniske gennemgang ind til, hvorfor det ikke indgik i lovforslaget, og fik det svar, at det var, fordi det ikke politisk havde været bragt op.
Det er et problem, for hvis vi skal sikre, at alle unge får en praktikplads, så handler det ikke kun om at flytte mere af ansvaret fra den enkelte unge, over til at arbejdsgiverne såvel som skolerne og de faglige aktører tager et større ansvar; så handler det i høj grad også om, at der kommer åbenhed om, hvem der leverer, og hvem der ikke leverer.
Det var sådan set også en del af essensen i 2016-aftalen for at sikre, at dem, der ikke løftede uddannelsesansvaret, fremadrettet skulle betale via meropkrævningen.
Hvis man så kigger på lovforslaget, så flytter det, som den konservative ordfører også sagde, balancen mellem det offentlige og det private.
Det er noget, der bekymrer os, for det behøver man jo ikke at gøre, bare fordi man flytter det fulde arbejdsgiveransvar på social- og sundhedsområdet fra at være fælles mellem regioner og kommuner til at være isolere hos kommunerne.
Vi risikerer jo også, at det sådan set skubber balancen mellem de offentlige og de private arbejdsgiveres ansvar i relation til at skabe flere praktikpladser.
Og det her med at skabe flere praktikpladser og have fuld åbenhed om, hvem der så skaber praktikpladserne, hvem der lever op til deres uddannelsesansvar, og hvem der ikke lever op til deres uddannelsesansvar, er jo nødt til at gælde både for de private arbejdsgivere og for de offentlige arbejdsgivere.
Hvis vi kigger på måltallene og sådan set også på den målopfyldelse – og overopfyldelse – der lå i 2018, som desværre ikke var så god i 2019, i forhold til vores mål om 8.000-10.000 ekstra praktikpladser frem mod 2025, så kan vi jo se, at det særlig var det offentlige, som ikke leverede på praktikpladsområdet.
Derfor havde vi gerne set, at der i det lovforslag, som vi behandler i dag, var mere åbenhed omkring de offentlige arbejdsgiveres etablering af praktikpladser.
Hvis man f.eks. kigger på 2019 og på de virksomheder, offentlige så vel som private, som betalte et merbidrag, fordi de ikke løftede deres uddannelsesansvar, så betalte Region Hovedstaden 1.704.525 kr. i merbidrag.
Det er udtryk for rigtig mange unge mennesker, der ikke fik den praktikplads, som de skulle have haft, og som Region Hovedstaden så kom til at betale for.
DSB betalte lidt mindre, nemlig lige omkring 1,5 mio. kr. Post Danmark betalte lige under 1,5 mio. kr.
Det er bare for at tage nogle af de store offentlige arbejdsgivere på såvel regionalt som statsligt niveau.
Derfor er vores bekymring fortsat, at det her lovforslag sådan set ikke ændrer strukturelt på det forhold, at der stadig væk er for mange, der ikke løfter deres uddannelsesansvar.
Hvis vi alene kigger på det offentlige, er det sådan, at hvis de havde leveret på de måltal, der var sat op for dem, ville vi i 2018 have haft over 4.000 ekstra praktikpladser i forhold til det, vi havde.
Det er sådan set undtaget de dimensionerede områder på social- og sundhedsuddannelserne og på PAU.
Derfor har vi behov for at skabe mere åbenhed og ikke kun skabe den balance og den forskydning af ansvaret, der ligger i den nuværende trepartsaftale og i det nuværende lovforslag.
Vi har stillet en række spørgsmål til lovforslaget, som vi ser frem til at få besvaret under behandlingen.
Der er som sagt absolut elementer, der er positive, men der er også elementer, det undrer os ikke indgår i lovforslaget.