Sjúrður Skaale (JF), 2022-05-23:
Tak for det.
Vil du sige noget sjovt i dag?
er der nogle der har spurgt mig om inde i kaffestuen ved siden af igennem dagen.
Det vil jeg ikke.
»Dårlig tid for lyrik« kaldes et digt af Bertolt Brecht fra 1939 – han var som bekendt i Svendborg, hvortil han var flygtet fra nazisterne – og i digtet nævner han det smukke, som han ser og kunne skrive om.
Men han kan ikke.
Der er noget, der overskygger alt, og er det eneste, der kan drage ham til skrivebordet, nemlig den rædsel, som førerens tale syd for grænsen vækker i ham.
Bare det at skrive et digt, der rimede, ville forekomme ham som overmod, hovmod.
Brecht ville også have syntes, at det ville være hovmod og eskapisme at fyre morsomheder af i disse dage.
Vi er, og vi skal være bestyrtede over den russiske hærs grusomheder.
På den anden side er vi lettede over ukrainernes overraskende store styrke og succes, og der er mange, der offentligt udtrykker deres glæde over den.
Men prisen for den glæde er tusindvis og tusindvis af døde russiske soldater.
Hvem er de?
Vi har set nogle af fangerne, der allerede er stillet for retten i Kyiv anklaget for krigsforbrydelser.
Bødlerne, som hele verden snakker om, er i mange tilfælde knægte på 20, 19, 18 år.
Vi bliver en del af krigens perversitet, når vi glædes over svækkelsen af de russiske styrker, som det formelt kaldes, og disse drenges død, som det reelt betyder, for de har ikke gjort sig selv til ødelæggelsens og dødens sendebude – de er ofre.
Som hovedpersonen i »Intet Nyt fra Vestfronten«, Paul Bäumer, siger om de voksne: For os drenge på 18 skulle de have været vejledere til den voksne verden – en verden med arbejde, med pligt, med kultur, med fremgang til fremtiden, men de voksne, dem med magt og autoritet, svigtede de unge tyske drenge før første verdenskrig, og nu har svigtet de unge russiske drenge.
Da han har skudt en fransk soldat, siger Bäumer til liget: Tilgiv mig, ven, vi ser det altid for sent.
Hvorfor siger vi aldrig, at I er nogle satans stakler ligesom os, jeres mødre er lige så bange som vores, og vi har den samme dødsangst, den samme død, den samme rædsel.
Tilgiv mig, ven, hvordan kunne du være min fjende?
Et andet sted svarer han selv: En ordre har gjort disse stille figurer til vores fjender.
En ordre kunne transformere dem til vores venner.
En hændelse fra virkeligheden bekræfter det.
Alle herinde kender historien, men den kalder på at blive taget frem i disse dage.
Det er juleaften 1914, første verdenskrig raser, og en million soldater er blevet skudt.
Kærester, fædre, sønner skudt af andre kærester, fædre, sønner.
Men i aften tier geværerne, og en gruppe engelske soldater kan gennem stilheden høre sange fra den modsatte skyttegrav.
»Oh Tannenbaum, oh Tannenbaum«, lyder det, og siden »Stille Nacht, heillige Nacht«.
Med det er scenen sat på krigens eneste magiske, smukke aften – en aften, som mange, der var med, har fortalt om, og som altså virkelig fandt sted.
Englænderne begynder at synge »O Come, All Ye Faithful«, så tyskerne kan høre det.
Og så kommer soldaterne, der hele tiden har skudt på hinanden som i trance op af deres skyttegrave.
De mødes, de deler cigaretter og vin, og de synger samme sange sammen.
Fra nogles munde lyder det »The Lord is my Shepherd«, mens det fra andres lyder »Der Herr ist mein Hirt«.