Jacob Mark (SF), 2017-05-02:
Det var lidt ærgerligt, at hr. Jakob Engel-Schmidt i sin tale ikke nævnte sammenligningen mellem DSB og uddannelsesinstitutionerne, for så kunne det godt være, at jeg alligevel havde dristet mig til at stille et spørgsmål, for jeg mener nu, at der er ret stor forskel på vores frie uddannelsesinstitutioner, der bedriver forskning og gør os alle sammen klogere, og så DSB, der kører tog.
Min tale vil jeg starte med at sige, at lovforslaget har til formål at skabe bedre rammer for ledelse universiteterne, som er det, vi diskuterer, og hvis vi kigger på lovforslaget og læser det igennem, mener jeg faktisk, vi kan se, at man er lykkedes godt med det langt hen ad vejen.
Jeg synes egentlig, der tages nogle gode skridt med det her lovforslag, som jeg gerne vil bruge noget tid på at gennemgå, for jeg mener også, der er noget dårligt i det, men jeg synes, det gode skal nævnes først.
Det første er, at jeg mener, at det er rigtig godt, at man fremover sikrer, at universiteternes midler skal forvaltes til størst mulig gavn for hele samfundet og ikke kun for universiteterne.
Det synes jeg er en meget, meget fornuftig måde at bruge offentlige midler på.
Det næste er, at jeg faktisk mener, at der med de her strategiske rammekontrakter tages et rigtig godt skridt både politisk, men også for uddannelsesinstitutionerne.
Jeg noterer mig, at det i hvert fald, som det står beskrevet i nogle af høringssvarene, virker, som om man har været lidt træt af, at skiftende ministre så lige har kunnet sætte sin personlige kæphest ind i det de mål for rammekontrakterne, og det har så været svært at sige, præcis hvad man skulle gøre ved det, for det kan være blevet ændret, kort efter at der er kommet en ny minister.
Med de her mere strategiske rammekontrakter bliver det muligt sammen med uddannelsesinstitutionerne at sige, præcis hvad det er for nogle indsatser, der skal gøres det enkelte sted.
Det synes jeg er rigtig god ledelse, og det synes jeg giver rigtig god mening.
Nu skal vi lige om lidt behandle mit beslutningsforslag, der handler om, at man bør indføre en national trivselsmåling for studerende, for hvis man i sådan en trivselsmåling opdager, at der er nogle uddannelsesinstitutioner, hvor der er stor mistrivsel, jamen så kunne man f.eks. bruge en strategisk rammekontrakt til på et enkelt sted at sige, at her skal der virkelig sættes ind mod den her mistrivsel.
Så jeg synes faktisk, de her strategiske rammekontrakter er et rigtig godt værktøj, og jeg tror, at man godt kan videreudvikle dem og bruge mere endnu mere aktivt i fremtiden.
Man kan måske også bruge dem i forhold, der f.eks. handler om studerendes ledighed, så man sammen med uddannelsesinstitutionerne kan forsøge at bekæmpe den.
Jeg synes også, det er fornuftigt, at man har skrevet ind i forslaget, at ministeren skal mødes med formændene for bestyrelserne to gange årligt, for det er netop rigtig vigtigt, at der, når man så har sådan nogle strategiske rammekontrakter, ikke bare sker en orientering af universiteterne om, hvad de så skal mene og gøre, men at der faktisk bliver en dialog.
Så grundlæggende er der ret mange gode elementer i det her lovforslag.
Når jeg alligevel er imod forslaget, er det jo af samme årsag, som flere andre ordførere har nævnt.
Altså, jeg er lodret uenig i det, der handler om, at man skal godkende bestyrelsesformændene for universitetsbestyrelserne, og jeg anerkender, at der er sket et fremskridt, i forhold til hvor vi startede med det her lovforslag.
Det startede sådan set allerede tilbage på KUA, da fru Mette Reissmann, hr. Henrik Dahl og undertegnede i en debat aftalte at stå sammen imod, at man blandede sig med politisk styring og udpegede, hvilke formænd der skulle være for bestyrelserne.
Det har vi også skrevet åbent ud om at vi var lodret uenige i, fordi vi mente, at det var et brud på armslængdeprincippet.
Jeg mener heller ikke, at det her er det i samme grad.
Jeg synes faktisk, man er kommet et skridt videre, og jeg vil gerne kvittere for, at man har gjort en indsats for at lande et bedre sted.
Men min vurdering er nu engang den, at det grundlæggende er et skridt i den forkerte retning, når man indfører sådan en godkendelsesproces.
Hr. Henrik Dahl spurgte helt konkret om, hvad det er, der er så galt ved det.
Jamen for det første synes jeg, det sender et politisk signal om, at man har et ønske om at blande sig i, hvem der skal være bestyrelsesformænd derude, og dertil må jeg bare sige, at det har jeg ikke noget ønske om.
Det mener jeg ikke er det politiske lags opgave.
Jeg mener heller ikke, at man kan sikre sig, at processen er fuldstændig uafhængig, selv om det er en godkendelsesproces, for det der udpegningsudvalg vil jo altid tænke: Nå, men vil den her kandidat så blive godkendt?
Det er jo sådan, at man som sådan et udvalg sidder med bind for øjnene og tænker: Nå, men nu indstiller vi den her person vel vidende, at den går nok ikke igennem.
Så det har jeg også hørt en del bekymring for derude.
Den tredje ting, jeg har hørt bekymring for, og som jeg selv synes er værd at overveje, er, at nogle af universiteterne simpelt hen er bange for, at de mister gode kandidater på grund af det her, for gode kandidater, der måske er store navne i offentligheden, vil simpelt hen ikke løbe den risiko at blande sig i en proces, hvor de kan risikere at blive afvist til sidst.
Det synes jeg faktisk også er værd at tage med.
Så vi vil stille et ændringsforslag om at få det her med, at ministeren skal godkende det, pillet ud, og får vi det pillet ud, vil vi stemme for forslaget, men får vi det ikke pillet ud, vil vi ikke.