Liselott Blixt (DF), 2018-11-23:
Jeg mener ikke, at vi skal tvinge nogen til noget.
For det første er det ikke alle, der får et kørekort, og for det andet mener jeg ikke, at man kan sige, at det er på grund af sjusk, at der er nogle, der ikke tager stilling.
En gang imellem mener jeg, at vi skal vende debatten og tale om, at det måske er en af os to, der skal miste en af vores kære, der skal sidde og sige, mens blodet er varmt og hjertet slår, at de skal være donorer.
Det taler vi for lidt om.
Vi taler altid om dem, der står på venteliste til et organ, men vi taler aldrig om dem, der faktisk skal lide døden for at kunne give et organ.
Det skal vi blive bedre til.
Men ja, jeg vil godt have, at man får spørgsmålet, når man kommer til lægen, men det skal ikke være et ja eller nej, der skal også være mulighed for et ved ikke, for der er mange, der har svært ved døden.
Vi skal være bedre tid til at tale om, hvad der kan ske, hvordan man kommer herfra, og hvordan vi kan tage ordentligt afsked med vores kære.
Mange tak.
Jeg vil også starte med at sige tak til dem, der har underskrevet beslutningsforslaget, borgerforslaget, som handler om automatisk organdonation, netop fordi jeg synes, det er vigtigt, for at vi får debatten.
Det viser sig, at hver gang vi har en debat om organdonation, er der også flere, der tilmelder sig registeret.
Den 18. april 1964 var den dag, hvor Århus Kommunehospital gennemførte den første nyretransplantation, og det var en operation, som har sat sit præg både etisk og medicinsk her i Danmark.
Det har reddet mange mennesker, unge som gamle, mænd som kvinder, og en ting er blot vigtig, for at disse operationer kan gennemføres, og det er, at der er et organ, som kan hjælpe et menneske, som kommer fra et andet menneske.
Det, at organet skal komme fra et andet menneske, er netop det, der gør debatten svær, fordi vi kommer ind på etik og moral, og den kan være meget forskellig fra menneske til menneske.
Jævnligt har vi debatten herhjemme om organdonation, og grunden til, at vi ofte debatterer det, er jo de ventelister, som vi har herhjemme, hvor flere når at dø, inden de bliver tilbudt et organ.
Det er en debat, som kommer rundt om den enkeltes følelser og sætter fokus på vores egen død, samt hvad der sker, når en af vores pårørende ligger for døden, og det er ikke altid nemt at tale om, for hvem ved, hvordan man reagerer, når man står i situationen?
Jeg hører, at der er ordførere, der mener, at man er utålmodig, og så vil jeg sige, at der godt nok er ministre, der har siddet på hænderne de sidste 11 år, hvor jeg har været ordfører.
Det blev foreslået for 10 år siden, og der var et flertal med stemmer fra Dansk Folkeparti og alle de røde partier – tror jeg det var, for det var en VK-regering, der sad på det tidspunkt – for, at det skulle kunne lade sig gøre.
Så vi kan faktisk tage det forslag fra 2008 op og sige, at man skal spørges.
Problemet, som jeg kan huske det, var, at det var lægerne, der satte sig imod eller ville have betaling for det, og så gik det i hårdknude, og så skete der ikke mere.
Men hvorfor har man så ikke fundet en løsning i de 10 år, der er gået?
Der har været adskillige sundhedsministre siden – og derfor er jeg jo glad for, at vi har gjort lidt den her gang – men det gør, at vi i Dansk Folkeparti faktisk har fremsat flere beslutningsforslag om at få flere organer.
Det var også grunden til, at vi havde et beslutningsforslag om en målsætning.
For vi kunne se, at der var hospitaler, der havde en målsætning, der gjorde, at de faktisk fik flere organdonationer, fordi de var dygtigere til, kan man sige, at få talt med de pårørende, der stod i en situation, hvor de kunne sige ja.
Det var grunden til, at vi fremsatte et beslutningsforslag om en handlingsplan, som faktisk er den, vi arbejder på endnu.
Så det her med, at man bliver utålmodig, kan jeg godt forstå, for det har jeg godt nok også været mange gange.
Det gør også, at jeg har interesseret mig for emnet i mange år og set på, hvad man gør i andre lande.
Vi har lige haft et hold tyske parlamentarikere i udvalget, som jeg har holdt møde med.
De tager også rundt i øjeblikket til forskellige lande.
De har været i Spanien, som er dem, der ligger højest i forhold til donationslisten, altså hvor mange de donerer.
Jeg synes, vi gør rigtig mange gode ting.
I næste uge, næste fredag, starter vi op med en ny kampagne, som netop skal få flere til at melde sig.
Vi skal være meget mere rundt på sociale medier, vi skal være rundt der, hvor de ældre også kan få at vide, som ministeren var inde på, at man sagtens kan være donor, når man bliver ældre, og på den måde tror jeg, at vi kan blive ved med den succes, som vi har sat i gang.
For hvis man kigger på, hvad der var i 2008, var der 400.000 donorer.
I dag er der over 1 million, og det synes jeg er rigtig godt, når vi ser på det ud af en befolkningsgruppe på lidt over 4 millioner.
Så kan det godt være, at der er nogle, der siger: Nej, vi er over 5 millioner.
Men dem, der er under 18 år, kan jo ikke tage stilling endnu, så dem tager vi lige væk fra beregningen.
Så jeg synes faktisk, det er meget godt, at hver fjerde af os er i registeret.
Jeg vil være bange for, at en automatisk donation gør, at man så siger nej, og så kan det aldrig ændres, heller ikke selv om de pårørende står i sidste øjeblik.
Det kan man ved en, der siger ja.
Der kan man faktisk ændre det selv, men ikke hvis der er blevet taget stilling til et nej, og det vil jeg være bange for.
Derfor kan vi ikke tilslutte os.