runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
René Gade (ALT), 2017-01-19:
Den er i den grad størst, hvis det er et enigt Folketing.
Jeg var lige ved at sige noget andet, fordi bl.a. udenrigsministeren og andre ministre er i en situation med hensyn til en kriseudredning, hvor enighed og flertal er til stor debat.
Ikke bare derfor, men generelt mener jeg i høj grad, at et enigt Folketing står meget stærkere.
Det var også derfor, jeg i går helt oprigtigt var ved at sige: Så bliver vi jo nødt til at gå med bare for at få den enstemmighed, som vi mener er bedst, for det kommer til at skabe polemik i forhold til enten tyrkerne eller armenierne, uanset om der bliver besluttet det ene eller det andet.
Så jeg er helt enig i, at det ville være bedre med et enigt Folketing.
Nick Hækkerup (S), 2017-01-19:
Det er jo også præcis sådan, jeg har lært ordføreren at kende, nemlig som reflekteret og ikke låst i en position, man har indtaget.
Fordi man har taget et standpunkt, behøver man jo ikke slå lejr på toppen af det.
Her kunne vi så i fællesskab blive enige om at sige, det er vigtigt, at man respekterer mindretals rettigheder, at vi opfordrer til forsoning, at vi vil have tingene undersøgt, at der skal være fri historieskrivning osv.
Det er sådan set ikke et spørgsmål, men bare en opfordring til ordføreren om, frem mod at vi skal stemme i næste uge, at overveje, om værdien af at tage det skridt og sige, at vi skal stå sammen om det her, er større end den sejrssødme, der vil være ved at blive stemt ned og så alligevel have undgået den halvanden linje, som vi har skrevet.
Henrik Dahl (LA), 2017-01-19:
Jeg er bestemt tilhænger af at blive klogere, det er også derfor, jeg har skiftet parti, så det kan vi jo ikke på nogen måde blive uenige om.
For at sige det, som det er, så har vi jo skiftet udenrigspolitisk ordfører, så jeg har vitterlig den opfattelse, som der er blevet givet udtryk for, og den har jeg sådan set haft hele tiden, nemlig at det ikke er nogen god idé at have politiseret historieskrivning.
Og det jo lige meget, om det skal være på den ene eller den anden måde.
Altså: Den ene part i konflikten vil forbyde, at man beskriver tingene på en måde, den anden part forlanger, at man beskriver tingene på en bestemt måde.
Og hverken forbyde eller forlange synes jeg sådan set er fornuftige principper, det er illiberale principper, og der vil jeg hellere have, at det historiske samfund træffer de her afgørelser.
René Gade (ALT), 2017-01-19:
Jeg har ikke så mange kommentarer.
Det kan være, at vi alle sammen bliver klogere på den front.
Det er måske netop en stillingtagen til, om vi vil gå ind og træffe de politiske beslutninger på baggrund af historieskrivning, om vi vil gå ind og komme med et statement fra officielt hold, og det kan vi så være uenige om.
Men igen kan jeg så forstå, at det er et ordførerskift, der kan ændre partiets holdning, måske lidt skarpt sat op, men den synes jeg alligevel er lidt, ja, der vil jeg tro mere sandsynligt på, at det var, fordi man var kommet i regering, hvilket jeg har fuldt respekt for.
Det ville bare være nemmere at forstå, som jeg også sagde før.
Min udfordring ligger i at forstå ordførerens skift, nej, det er jo ikke ordførerens, men i hvert Liberal Alliances umiddelbare skift, i forhold til hvorvidt man vil gå ind og rent faktisk anerkende, at det var folkedrab.
Der er det jo gisninger fra min side, men jeg synes faktisk, det er ret og rimeligt, hvis man som parti, der kommer i regering, finder ud af, at der altså er en anden situation nu, og at man derfor må agere anderledes.
Det synes jeg på ingen måde er nogen skam.
Det er der nogen der har skrevet om, og jeg tror, det var Radikale, der sagde: Vi vil have lov til at blive klogere.
Og her er det faktisk ikke nødvendigvis, fordi man er blevet klogere.
Man har måske været klog hele tiden, der er bare kommet nogle andre vilkår, som man må tage hensyn til, fordi man er blevet en del af regeringen.
Og det vil jeg have al ære og respekt for, hvis det er derfor, for der er jo ikke et flertal herinde for det, vi egentlig er ude efter.
Så mit spørgsmål er egentlig bare: Er det, fordi situationen er blevet anderledes og man er kommet i regering?
Og straks sagt: Det har jeg fuld respekt for, hvis det er det.
Det er ikke nødvendigvis det, at man har ændret holdning, det er bare nemmere at forstå for os andre.
Henrik Dahl (LA), 2017-01-19:
Altså, sådan som jeg forstår det, der bliver sagt, og det er ikke for at være spydig eller lignende, kan man ligesom sige, at der er stillet en opgave i og med forespørgselsdebatten, som er at tage stilling til spørgsmålet om officiel anerkendelse, og det spørgsmål synes jeg jo ikke rigtig at man løser ved at tale udenom det.
Der vil jeg altså hellere komme med de bemærkninger, som jeg ikke er alene med, om det problematiske i at have en politisering af historien.
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-01-19:
Det har den været altid.
Vi mener, at Danmark officielt bør anerkende folkedrabet, ligesom man politisk har valgt at indstifte en Auschwitzdag og dermed aktivt bekæmpe benægtelsen af holocaust, hvor der for resten også er andre folkedrab, der bliver behandlet på denne dag, bl.a. det armenske folkedrab.
Men jeg må altså ærlig talt sige, at det jo ikke er et argument, som ordføreren fremfører.
Altså, Enhedslisten har sammen med Alternativet strakt sig langt for at imødekomme regeringen, og spørgsmålet til Liberal Alliances ordfører er jo: Hvorfor ikke være imødekommende om noget, som vi burde kunne være enige om?
Henrik Dahl (LA), 2017-01-19:
Min forgænger som udenrigspolitisk ordfører er betydelig mindre end mig af statur, men er nok noget større i slaget.
Så jeg ville nok ikke have udtalt mig på samme måde.
Selve forespørgselsdebatten kan vi jo ikke komme uden om handler om begrebet officiel anerkendelse, så man har jo ikke løst sin opgave, medmindre man har forholdt sig til begrebet officiel anerkendelse, og det, der foreslås fra Enhedslistens side, er jo sådan set at skøjte uden om spørgsmålet.
Så det finder jeg faktisk en anelse ulogisk.
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-01-19:
Tak for det.
Da vi sidst havde diskussionen, lød det jo fra den nuværende kulturminister, at det måtte være manglende mod, ja, at det ligefrem måtte være fejhed, der var skyld i, at de partier i Folketinget, der valgte ikke at bakke noget op, ikke gjorde det.
Det kan være, at det er det, som har ramt Liberal Alliance i den her sag.
Det ved jeg ikke.
Men hvis det ikke er det, der er tilfældet, hvorfor er det så, at vi ikke kan mødes om det kompromisforslag, som vi fra Enhedslisten og Alternativets side har fremsat?
Det tager jo lige præcis afstand fra det tyrkiske forbud mod at nævne folkedrabet.
Man undlader at forholde sig til, om der var tale om et folkedrab, men igen modsat regeringens forslag uden aktivt at sige, at det var et folkedrab.
Jeg synes, det burde være et kompromis, som var oplagt for at samle hele Folketinget.
Hvorfor ikke gøre det?
René Gade (ALT), 2017-01-19:
Ja, det vil jeg jo mene.
Altså, vi kan efter bedste overbevisning i dag anerkende folkedrabet og så efterfølgende finde ud af noget andet.
Det er ikke noget, vi lige gør sådan over hals og hoved.
Der er mange, der er enige om, at det nok har været et folkedrab.
Der er gået mange år, og rigtig mange har arbejdet med det.
Og vi må sige, at der er et empirisk grundlag, der er fornuftigt, og at det er med god eftertanke.
Så det er jeg tryg ved at sige ja til.
Hvis vi så efter et længere forløb og gennem udredninger og videnskab om nogle år finder ud af, at det ikke er tilfældet, så synes jeg på alle måder, at man må tage stilling til det og blankt erkende det, hvis man som Alternativet og mig personligt har taget fejl.
Det ærestab, som der tilsyneladende er for nogle i politik i at blive klogere, skal vi have gjort op med.
Det er jo stort at erkende.
Så kan der storpolitisk være nogle konsekvenser, hvis man gør det for tit.
Søren Espersen (DF), 2017-01-19:
Der er det jeg mener, at var det så ikke bedre at lade det ligge i parlamentarisk sammenhæng og sige: Det er en historisk begivenhed, der har fundet sted, og der har været mange historikere, der har arbejdet på den, og flere kommer forhåbentlig til at arbejde på den, både fra armensk og tyrkisk side.
Det er det, der er vores håb, nemlig at tyrkerne begynder at åbne de arkiver.
Det er jo latterligt i 2017 at have fuldstændig hermetisk lukkede arkiver om noget, der skete for 100 år siden.
Men skulle vi ikke lade historikerne gå ind og lave deres arbejde i stedet for at komme det i forkøbet, selv om vi alle sammen – det tror jeg vi har bekræftet hinanden i flere gange – instinktivt ved, at det her var et folkedrab, og at det armenske folk har det som et stort traume?
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-19:
Det er i hvert fald ikke nødvendigvis problematisk.
Det er jeg helt enig i.
Og i øvrigt har vi ytringsfrihed, så man må jo gøre, hvad man vil.
Jeg tror ikke, vi kommer længere i den debat, selv om den er interessant.
Jeg havde det selv sådan, at det med at sammenligne, hvad Danmark gjorde under besættelsen i 1940'erne, med Danmarks rimelig aktive og aggressive krig i Irak i 00'erne var sådan lidt – hvis jeg må bruge et engelsk udtryk – far stretched, altså lidt langt ude.
René Gade (ALT), 2017-01-19:
En ting er, at vi i Alternativet og Enhedslisten nærmer os flertallet, men er der en mulighed for, at man kunne nærme sig den anden vej?
Dem, jeg har talt med, påpeger, at der kunne være noget i forhandlingsprocessen, der har været ærgerlig, og at man burde have kunnet komme hinanden nærmere.
Jeg synes, at Alternativet og Enhedslisten har strakt sig så meget, som vi kan, selv om vi gerne ville strække os længere, men jeg har svært ved at se, at man har strakt sig fra den anden side.
Det kan være, man bare ikke skal det, fordi man egentlig mener, det er det helt rigtige ikke at gøre det, og det har jeg fuld respekt for.
Men kunne man mødes, er det værd at bruge tid på at mødes igen?
Jeg har bare ikke rigtig set, man har strakt sig fra flertallets side.
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-19:
Det vil jeg trygt overlade til regeringen at vurdere.
Vi ser da gerne, at vi kunne mødes, men som sagt er det ikke mig, der sidder i Udenrigsministeriet længere, så det tror jeg ikke jeg kan gøre så meget ved.
Når jeg kigger på de to tekster – og jeg har ikke, det må jeg ærligt indrømme, og det er nok min fejl, været inde i alle forhandlingsprocesserne op til det her – ser jeg ikke uoverstigelige hindringer i at tænke sammen.
Men hvem der skal give, hvor meget osv., vil jeg trygt overlade til den, der har ansvaret i dag.
René Gade (ALT), 2017-01-19:
Jeg vil bare slå ned på en enkelt ting, som jeg synes der ses forskelligt på.
Vi anerkender alle sammen det meget store problem, der er i forbindelse med ytringsfriheden og forskningsfriheden.
Det er et af de steder, hvor vi tænker det er væsentligt, at vi går ind og markerer os.
Det er mere en bemærkning, end det er et spørgsmål.
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-19:
På det punkt tror jeg alle partier herinde er enige.
Hvis jeg forstår Alternativet og Enhedslisten ret, er det den sidste sætning, der volder de største problemer.
Den kan vi godt leve med, for den er vi enige i, men den er heller ikke streng nødvendig for os, for vi kan jo mene det, uanset om det står der eller ej – om jeg så må sige.
Naser Khader (KF), 2017-01-19:
Det menes, at op imod halvanden million armeniere blev slået ihjel.
Det var et fuldstændig katastrofalt overgreb på et folk.
De begivenheder, der foregik fra 1915 til den tyrkiske stats dannelse i 1923, kan ikke fordømmes hårdt nok, uanset om det var osmanner eller tyrkere, der stod bag.
Når det er sagt, er det ikke Folketinget, der skal afgøre, om der er tale om folkedrab, og derfor er forespørgslen i dag et pseudospørgsmål om et meget vigtigt emne.
Det er et pseudospørgsmål, fordi vi i Folketinget ikke kan bestemme, om det var folkedrab, etnisk udrensning, forbrydelser mod menneskeheden eller krigsforbrydelser.
Det er jo ikke noget, vi kan stå og definere her.
Folkedrab har, som vi alle ved, juridisk og folkeretlig betydning, og det har det haft siden 1948.
Det ville skulle vurderes, om det var de skyldiges hensigt helt eller delvis at udrydde det armenske folk.
Den slags kræver analyse og forskning, og det kræver en anden juridisk myndighed, end MF'erne eller regeringen har. Jeg ved godt, at den tyske statsminister har kaldt det folkedrab, og jeg ved også godt, at det tyske parlament har kaldt det folkedrab, men de har en helt anden tradition i den retning.
Jeg skal heller ikke lægge skjul på, at jeg også ofte bruger begrebet folkedrab, det er også det, de fleste bruger, og som de fleste historikere siger det var, men her i Folketinget er det et pseudospørgsmål, for vi har ikke tradition for at definere den slags.
Derudover har vi hverken juridisk eller historisk kompetence til at vurdere det.
Men vedtagelsen i dag understreger, at vi ønsker en forbedring af Tyrkiets forhold til dets etniske, religiøse og nationale mindretal.
Det er det, vi skal arbejde for, og det er det, der er brug for.
I dag understreger vi i vedtagelsen, at vejen til forsoning går gennem fri og ucensureret historieforskning.
Alle officielle dokumenter fra perioden skal frigives, klar tale er vejen frem over for Tyrkiet.
De former for censur, som regimet udøver mange steder mod pressen, mod oppositionen, er ikke et demokrati værdigt.
Tyrkere er ikke frie individer, som de tidligere har været, mindretallet i Tyrkiet har ikke frihed til at være mindretal.
Personligt kunne jeg godt tænke mig, at vores kritik af Erdogans regime og den udemokratiske fremfærd mod den frie presse, frie forskning var fuldstændig fri for diplomatiske floskler.
Forudsætningen for, at tyrkerne selv kan komme frem til den definition, om det var folkedrab, etnisk udrensning eller andet, er, at der er fri forskning i Tyrkiet, at man får frigivet de dokumenter, sådan at man kan forske frit.
Det er faktisk vigtigere, at tyrkerne selv konkluderer, at definitionen var folkedrab, end at vi gør det her i dag. Så med andre ord kunne jeg egentlig godt tænke mig, vi var meget mere klare i mælet, hårdere og strengere i kritikken af Erdogans regime, men vi er alligevel tilfredse med vedtagelsen, fordi det er et skridt i den rigtige retning – i retning af, at vi ikke behøver at behandle Tyrkiet med fløjlshandsker længere.
Michael Aastrup Jensen (V), 2017-01-19:
Jeg kan sagtens forstå pointen.
Som jeg har forstået Tysklands ageren i den her sag, er det det tyske parlament, som har vedtaget en resolution, som ikke nødvendigvis binder den tyske regering.
Og igen vil jeg sige, at der kan forskellige traditioner.
Altså, vi ved også, at Europa-Parlamentet vedtager mange – mange vil sige rigtig mange – resolutioner om forskellige ting, og det er der altså bare ikke tradition for i det danske Folketing.
Og det synes jeg ikke skal være en tradition, for det synes jeg ærlig talt ikke er vores rolle.
Men det kan man se forskelligt på, og jeg anerkender, at andre lande ser anderledes på det.
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-01-19:
Jeg ved, at det ligger hr. Naser Khader og De Konservative meget på sinde at gøre noget for at beskytte de kristne mindretal i Mellemøsten, og her får man jo på et sølvfad leveret en mulighed for at gøre det.
Det er jo ikke et spørgsmål om en lang historisk diskussion, det er et spørgsmål om at forholde sig til fakta, til det faktum, at der var et folkedrab, det er historikerne ikke uenige om.
Alle historikere ved deres fulde fem ved, at der var et folkedrab, men der er en aktiv tyrkisk benægtelse, der fører til undertrykkelse af bl.a. armenierne i dag i Tyrkiet.
Forskellen mellem det forslag til vedtagelse, som hr. Naser Khader og regeringen fremsætter, og det forslag til kompromis, som Alternativet og Enhedslisten fremsætter, er jo lige præcis, at vores kompromisforslag er fri for diplomatiske floskler.
Regeringens forslag er jo lige præcis sovset ind i diplomatiske floskler, så man undgår kritik fra regeringen i Ankara.
Så ærlig talt, kunne man ikke fra De Konservatives side sætte foden ned i regeringen i den her sag og insistere på, at der faktisk ikke skal være de floskler, som hr. Naser Khader så gerne vil af med?
Søren Espersen (DF), 2017-01-19:
Jeg mener ikke, det kommer ind under diplomatiets hensyn.
Det vil det så gøre i en situation her – i høj grad – for der er der altså tale om andre lande.
Men vores egen historie og vores egne ting kan vi da frit diskutere, og det bør man også gøre, mener jeg, selv om man er minister.
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-19:
Jamen det har hr. Søren Espersen fuldstændig ret i.
Jeg tror også, at jeg selv sagde, at det ikke kunne sammenlignes, fordi det netop ikke var Folketingets eller nogle andres holdning, men at det var et udtryk for hans personlige holdninger.
Min pointe var bare, at jeg faktisk som regel synes, det er problematisk, når politikere forsøger at tage én historisk kontekst, ét historisk dilemma, én vanskelig situation og kopiere over til noget, der ligger 60-70 år efter, og som er i en anden kontekst, og siger: Se, det kunne vi lære af den.
Men det er min personlige holdning, ligesom det var hr. Anders Fogh Rasmussens personlige holdning.
Det er helt rigtigt.
René Gade (ALT), 2017-01-19:
Det er væsentligt for mig at sige, at det ikke er instinktivt for mig, men det tror jeg heller ikke var, hvad ordføreren mente, altså at det er instinktivt, videnskabeligt, og hvad vi ellers kan putte på, at vi mener, at det var et folkedrab.
Og jo, man kan godt sige, at det skal man lade historikerne om, men det er så der, hvor vi i Alternativet mener, at vi rent faktisk kan gøre en forskel ved at gå ud og anerkende det, som et folk lige nu har som deres egen virkelighed og oplever at dele af verden ikke vil anerkende.
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-19:
Lad mig sige, at jeg i mit stille sind måske godt kan forstå de tanker hos de borgere, der måtte sidde og tænke sådan, i betragtning af hvad der foregår af uhyrligheder i verden i dag i Syrien, i Ukraine og alle mulige andre steder.
Det er ikke begivenheder, der på den måde tåler sammenligning.
Det er altid svært at sammenligne historiske begivenheder over tid, men det sidste er dog noget, som vi måske kan gøre mere ved her og nu, end vi kan gøre ved de begivenheder, der fandt sted i sin tid.
Mange har sagt i dag, og jeg siger det også gerne, at i min personlige optik var der tale om folkedrab for 101 år siden.
De grusomheder, der fandt sted, var af en karakter og omhandlede et antal menneskeliv, som blev fjernet, og i min optik med brug af en systematik, at man dårligt kan betegne det som andet.
Men jeg har altså den holdning, som flere af mine kollegaer har givet udtryk for i dag, at det ikke er en politisk opgave at sætte betegnelser og fælde domme.
Nu nævnte hr. Holger K. Nielsen, hvad jeg synes var et rigtig godt eksempel, en anden gang, hvor det dog ikke var Folketinget, må jeg så sige, men derimod den daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen, der på egne vegne tog sig den frihed at komme med en række historiske domme over, hvad der foregik under besættelsestiden i Danmark.
Det fandt jeg sådan set også personligt ret upassende, især fordi man så forsøgte at anvende det i en nutidig sammenhæng til legitimering af noget, som jeg ikke på nogen måde mener man kunne sammenligne.
Og jeg mener faktisk ikke, at det er Folketingets opgave at fælde de her endelige kategoriske domme, selv om jeg sådan set på det personlige plan ikke er i tvivl.
Jeg har ikke haft lejlighed til at foretage den rundspørge i den radikale gruppe, som hr. Søren Espersen har foretaget i Dansk Folkepartis gruppe, men det ville da komme bag på mig, om ikke de fleste i den radikale gruppe vil have den samme opfattelse.
Og det budskab ærgrer jeg mig også lidt over at vi ikke kan sende alle sammen på en gang, for det er vi jo enige om.
Jeg hører slet ikke nogen være uenige i det, og det synes jeg ville være et stærkt budskab fra det danske Folketing.
Nu har Alternativet og Enhedslisten jo fremsat deres eget forslag og givet klart udtryk for deres egen holdning, og det er fair.
Der er ikke nogen, der er i tvivl om, at man gerne havde set, at vi også politisk og parlamentarisk besluttede os for, hvad man skulle benævne det her, men hvis ikke der er flertal for det, så kunne vi jo måske da i hvert fald skabe enighed om at sende det her ret klare signal til den tyrkiske regering, som man ville kunne ved i enighed at vedtage det forslag til vedtagelse, som vi andre har fremsat.
Meget mere har jeg egentlig ikke at tilføje til den her sag.
Nikolaj Villumsen (EL), 2017-01-19:
Tak for det.
Altså, jeg må ærlig talt sige, at jeg er lidt forundret.
At det skulle være en ligegyldig debat, undrer det mig at hr. Martin Lidegaard kan mene.
Vi står i en situation, hvor der er en armensk parlamentariker i Tyrkiet, der står til fængselsstraf, fordi han i sidste uge nævnte folkedrabet i det tyrkiske parlament.
Det er da drønhamrende relevant, at man har en aktiv tyrkisk benægtelse, som fører til undertrykkelse, og som jo vil være med til at kortslutte muligheden for en demokratisering.
For det er klart, at hvis du har sådan et aktivt forbud mod ytringer, får du også en situation, hvor det er umuligt at have en reel demokratisk debat.
Så selvfølgelig er det da relevant.
Der er jo ikke nogen usikkerhed om folkedrabet.
Historikerne er jo fuldstændig enige – i hvert fald uden for Tyrkiet.
Og vi har jo set, at man fra politisk side i Danmark har besluttet at holde en Auschwitzdag med fokus på folkedrabet på jøderne, men også andre folkedrab.
Så spørgsmålet er omvendt til den kære hr. Martin Lidegaard: Hvorfor kan vi ikke mødes om det kompromis, som Enhedslisten og Alternativet har fremsat, og som lige præcis kritiserer benægtelsen, men med den forskel, at man ikke frasiger sig muligheden for at kalde folkedrabet et folkedrab?
Enhedslisten og Alternativet har strakt sig meget, meget langt.
Vi vil have en officiel dansk anerkendelse, men vi siger: Okay, det kan vi ikke nå til enighed om; så lad os mødes dér, hvor vi kan mødes, nemlig om en kritik af benægtelsen i Tyrkiet, af forbuddet mod at nævne folkedrabet.
Problemet er jo, at regeringen er løbet længere og længere væk fra os i de forhandlinger.
Der ville det jo faktisk betyde noget, hvis et parti som De Radikale, hvis en tidligere udenrigsminister som hr. Martin Lidegaard sagde: Kom til fornuft – vi bør da kunne enes om det kompromis, som Alternativet og Enhedslisten fremsætter.
Ville det egentlig ikke være stærkt, at Folketinget kunne stå sammen om det kompromis, som helt klart samler?
Martin Lidegaard (RV), 2017-01-19:
Det skal jeg absolut være den første til at beklage.
Derfor er det jo heller ikke mig, der ligesom leder forhandlingerne om dette forslag til vedtagelse eller har gjort det.
Men det ærgrer mig – det kan jeg da lige så godt sige ligeud – for jeg synes, det vigtige her ville være at kunne få et entydigt signal fra det danske Folketing om, at vi ikke ønsker at tage stilling til det her spørgsmål, men at vi omvendt ønsker at tage stilling til historieforskningen, nemlig at den historieforskning, der foregår, skal være fri, åben og ordentlig, og at alle arkiver selvfølgelig skal være tilgængelige.
Det vil jeg ikke udelukke at vi kunne være nået frem til her med en lidt mere gelinde forhandlingsproces.
Søren Espersen (DF), 2017-01-19:
Når jeg tager ordet, er det, fordi der igen bliver refereret til Anders Fogh Rasmussens, den daværende statsministers, tale den 29. august 2003, som jo havde en helt anden karakter.
Der blev ikke stemt om det i Folketinget.
Altså, det var jo ikke sådan, at statsministeren indbød Folketinget til at stemme ja eller nej til, om samarbejdspolitikken var en god ting eller en dårlig ting.
Sådan fungerer det ikke.
Vi kan jo hver for sig – også gerne ministeren, hvis man har lyst til det og man ikke er kommet så meget ind i diplomatiets kredse, at man ikke tør sige noget mere – alle sammen stille os ud og sige, hvad vi vil, om det folkedrab.
Og det gjorde Anders Fogh Rasmussen om samarbejdspolitikken.
Og det skabte, synes jeg, en vanvittig spændende debat – en nødvendig debat, som jo kørte i flere måneder.