runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pelle Dragsted (EL), 2016-06-01:
Jeg tror nu ikke, jeg vil diskutere for meget ungdomslejr lige med hr. Berth.
Det handler ikke om tricks og tips.
Det handler om en vision, og det handler om, at det, vi har oplevet gennem den seneste tid, er, at uanset om vi har haft den eller den anden regering, så er udviklingen desværre i alt for høj grad gået i en forkert retning.
Uanset om regeringen har været såkaldt rød eller blå, er uligheden i vores samfund steget, velfærden er blevet forringet, der er blevet rullet sådan et kontrolregime hen over den offentlige sektor, og der er blevet ringere vilkår for vores arbejdsløse.
Der har vi det bare sådan, at den udvikling ønsker vi ikke.
Vi ønsker en anden udvikling, og vi kan se, at der er nogle partier i Folketinget, som vi har et stort politisk fællesskab og faktisk også et værdimæssigt fællesskab med.
Måske endda også et fællesskab om, hvordan man bør føre politik, og at man kunne gøre det på en ny måde.
Og der har vi da klart en vision om at komme så langt som muligt.
Men det er jo i sidste ende danskerne, der sammensætter Folketinget og bestemmer, hvem der kan danne regering.
Og det har jeg fuld respekt for.
Det er egentlig ret enkelt.
Enhedslisten er sat i verden for at påvirke vores samfund så meget som muligt i den retning, vi ønsker.
Og ud fra det ønske vil vi til enhver tid vælge, hvordan vi agerer i forhold til enhver tids flertal.
Det er ret klart, at ved næste folketingsvalg har vi et valg mellem at fortsætte med den nuværende statsminister, hr. Lars Løkke, eller med fru Mette Frederiksen.
Og der har vi altså ingen grund til at ryste på hånden.
Den her regering har stået for en endeløs række af fejltagelser.
Men det er da klart, at vælgerne engang i fremtiden måske kan sammensætte Folketinget på en måde, der gør det muligt for Enhedslisten at gå efter regeringsmagten
, så jeg kan ikke rigtig forstå det der.
Jeg synes, at Dansk Folkeparti lige skal passe på ikke at blive en del af de der gamle, arrogante magtpartier.
I har jo selv oplevet dem, og skal I nu også være et af de der partier, der siger: Uha, der er nogle her, der ikke er lige så gode som andre?
Altså, når du siger, at det lyder ubehageligt, vil jeg sige, at hver femte dansker stemmer på de tre partier, du snakker om.
Skulle vi nu ikke respektere befolkningen og de valg, befolkningen tager, i stedet for det andet der?
Jeg synes ikke, det klæder os.
Ja, jeg stopper med det.
Kenneth Kristensen Berth (DF), 2016-06-01:
Tak for det.
Nu er det jo ikke hver dag, at man får en ny statsministerkandidat, og i dag har vi vel i virkeligheden fået to, nemlig både fru Pernille Skipper og hr. Uffe Elbæk.
For jeg kan forstå på Jyllands-Posten i dag, at hr. Pelle Dragsted har tilkendegivet, at såfremt de her tre partier, altså Enhedslisten, Alternativet og Socialistisk Folkeparti, bliver større end Socialdemokratiet, så kan det blive interessant med den her ØÅF-regering – det lyder også ret ubehageligt, synes jeg.
Jeg kan bare ikke rigtig forstå hr. Pelle Dragsted, når han over for flere andre spørgere har tilkendegivet, at det måske ikke er så aktuelt alligevel.
Pelle Dragsted (EL), 2016-06-01:
Åh, Jeg ville ønske, jeg havde sådan 10 minutters taletid igen, så jeg kunne svare ordentligt på det spørgsmål.
I forhold til hvad jeg kunne forestille mig efter næste valg, synes jeg, at jeg har svaret.
Sådan som kortene ligger nu, har vi et valg mellem enten fru Mette Frederiksen eller Lars Løkke Rasmussen, og der ryster vi sådan set ikke på hånden.
Det tror jeg de fleste kan se alle de gode grunde til, alene konsekvenserne for udsatte borgere og miljøet, og hvad der ellers er sket.
Det, jeg har snakket om, er, at jeg fremadrettet har det sådan – og sådan tror jeg da alle partier har det, også De Konservative, selv om de selvfølgelig også har en fordums regeringstid – at hvis man kan komme i en situation, hvor man har en opbakning fra vælgerne til at kunne danne en regering på sit eget grundlag, jamen så er det selvfølgelig visionen.
Det tror jeg det er for os alle sammen, og det er det også for Enhedslisten.
Mette Abildgaard (KF), 2016-06-01:
Jeg kan godt afsløre, at der er temmelig mange ting ved Enhedslistens politik, der kan gøre mig bange som borgerlig.
Mit spørgsmål var meget konkret: Hvilke regeringsmuligheder vil man afsøge efter et kommende folketingsvalg?
Det kom der overhovedet ikke noget klart svar på, og det er måske, fordi man jo dybest set er uenige om utrolig meget.
Den vedtagelsestekst, der ligger her, er jo en usædvanlig tynd kop te.
Vil Enhedslisten virkelig stille sig tilfreds med at pege på en statsministerkandidat, hvor det er de eneste politiske områder, man faktisk kan finde fælles fodslag på?
Holger K. Nielsen (SF), 2016-06-02:
Altså, da Israel i sin tid blev anerkendt, var der jo heller ikke fastlagte grænser, klart definerede grænser.
Og da man anerkendte Kosovo, var det heller ikke tilfældet.
Så det er jo ikke ukendt, at man går ind og anerkender en stat, uden at alle de der formalia er fuldstændig i orden.
Når fru Mette Bock så siger, at hendes svar er, at parterne må klare det selv, må jeg sige: Herre, du milde himmel!
Enhver kan se, at de ikke kan finde ud af det.
Det er derfor, at der er tale om den svage part; der er jo ikke tale om ligestillede parter, for hvis der var det, kunne man måske diskutere det, men der er tale om enormt ulige stillede parter.
Når den svage part så beder om hjælp fra vores side, er det ret begrænset, om det vil hjælpe – det skal jeg ikke kunne sige, det tror jeg det vil – men det er jo en bøn om at få en smule hjælp til at kunne stå lidt bedre i den forhandlingssituation, og så er det da også et bidrag til, at parterne kan håndtere det selv.
Nikolaj Villumsen (EL), 2016-06-02:
Jeg må sige, at det undrer mig meget, at der bliver sat spørgsmålstegn ved, hvor Israels grænser skal ligge.
For det er jo grundlæggende det, som fru Mette Bock siger, altså at der er israelere, der ikke har tænkt sig at følge FN's klare beslutninger om at respektere 1967-grænsen, men har tænkt sig at annektere land, hvilket jo bl.a. sker med de her bosættelser i områder, som ifølge FN's klare beslutninger tilhører palæstinenserne.
Det er da ene og alene noget, der sætter spørgsmålstegn ved, hvor Israels grænser går.
Det er bare for at sige: Ærlig talt, det er da ikke en undskyldning.
Liberal Alliance må tage stilling, og jeg håber, at man på et tidspunkt – det bliver ikke i dag, men måske på et andet tidspunkt – vil bakke op om en anerkendelse.
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Altså, jeg står her sådan set ikke for at komme med undskyldninger.
Jeg prøver at forklare, hvad der er baggrunden for, at vi har det standpunkt, som vi har.
Det er ingen undskyldning, det er en forklaring, og vi prøver så at give vores bud på, hvad der skal til for at finde en løsning.
Når man går helt ind til kernen, er det, der først og fremmest skal til, at parterne selv påtager sig et ansvar.
Holger K. Nielsen (SF), 2016-06-02:
Selvfølgelig løser det da ikke konflikten.
Jeg siger, at det er sådan, at den svage part har bedt det internationale samfund om hjælp, bl.a. ved at bede om anerkendelse af Palæstina som stat.
Og det er med henblik på, at den svage part kan blive lidt stærkere, kan få lidt mere legitimitet og dermed kan gå ind i en reel forhandlingsposition i forhold til Israel.
Det er da noget helt andet.
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Altså, for mig at se er det ikke sådan.
Det er der overhovedet ingen grund til at anerkende, og derfor er den rigtige rækkefølge i de skridt, der skal tages, at parterne finder ud af at lave en aftale om en tostatsløsning, som vi så fra det internationale samfunds side kan bakke op om.
Indtil da afviser vi ikke, at det internationale samfund – via FN, via EU, og hvad vi ellers har – kan gå ind og lægge et moralsk pres i forhold til det helt uacceptable, der foregår i området.
Men at det at anerkende en stat skulle bidrage til en løsning tror vi ikke på.
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Det er egentlig et opklarende spørgsmål i forhold til det, ordføreren sagde i sin tale, hvor der nærmest kom sådan en sammenligning mellem en kurdisk stat, Islamisk Stat og så Palæstina.
Og den kobling forstod jeg simpelt hen ikke.
Israelerne sætter spørgsmålstegn ved nogle grænser, der er defineret, og i forhold til alle de FN-resolutioner, er der altså nogle bosættelser, altså besættelse af et område, som er erklæret ulovlige, og som jeg også kunne forstå ordføreren erklærede var forkerte.
Hvordan kan man så sammenligne det?
Liberal Alliance har de holdninger, de har, til det her spørgsmål, men jeg er egentlig ude efter en uddybning af den her sammenligning med Islamisk Stat og en eventuel kurdisk stat.
Jeg synes, det er en meget anden problematik, vi står med her – en meget, meget anden problematik.
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Så lad mig trække argumentationen et skridt videre; det kan sikkert bringe hr. Holger K. Nielsen op af stolen igen.
I Liberal Alliance anerkender vi ikke de israelske bosættelser – vi forholder os stærkt kritisk til dem – men vi anerkender heller ikke palæstinensernes angreb på den anden del.
De to ting står fuldstændig fast.
Og så kan man spørge: Hvad er det så for en hjælp, vi giver ved at gå ind og anerkende denne stat, som ikke er en stat endnu?
Er det ikke bare at læne sig tilbage i stolen og sige: Nå, så har vi gjort det, og så bliver det nok godt alt sammen?
Tror hr. Holger K. Nielsen selv på, at problemet bliver løst, ved at man anerkender denne palæstinensiske stat, som endnu ikke er en stat?
Tror hr. Holger K. Nielsen selv på det?
Det tror jeg ikke, men lad mig høre.
Respekten er gensidig.
Men desværre er det jo ikke sådan, at vi kan fremskrive, hvad der sker, hvis vi træffer den ene politiske beslutning eller den anden politiske beslutning.
Jeg er af den overbevisning, at selv om Danmark skulle anerkende en palæstinensisk stat, som altså ikke har klart fastlagte grænser – og det vil jeg gerne fastholde – så ville det ikke bidrage til en løsning.
Når jeg for øjeblikket diskuterer med folk i Israel, oplever jeg, at der også pågår en vild diskussion om, hvad det så er for en grænsedragning, der skal være gældende, uanset hvad FN siger.
Den diskussion kører jo fortsat, og det bliver vanskeligere og vanskeligere, fordi flere og flere områder bliver besat, og det er svært i det hele taget at finde sammenhængende områder.
Så efter min bedste overbevisning bidrager det ikke til en løsning, at vi anerkender en stat, som ikke er en stat.
Vi må finde andre veje at gå, og først og fremmest må parterne selv påtage sig et ansvar.
Vi bakker op om de initiativer, som er taget i FN-regi.
Den radikale ordfører foreslog, at vi skulle prøve at se på, om man kunne lægge yderligere pres ad den vej.
Det har vi overhovedet ingen problemer med.
Jeg siger bare, at det er min klare overbevisning, at hvis der virkelig skal findes en løsning på det her problem, løses det hverken i det danske Folketing eller ved at lægge pres fra det internationale samfund, hvis ikke parterne selv griber sagen.
Nikolaj Villumsen (EL), 2016-06-02:
For at følge op på fru Mette Bocks sidste kommentarer her vil jeg sige, at der da ikke er nogen tvivl om, at det både er et problem for israelernes sikkerhed og for palæstinensernes sikkerhed, at der ikke kommer fred.
Det jo lige præcis derfor, vi skal have skabt en fredelig løsning.
Altså, jeg har stor respekt for fru Mette Bock.
Men jeg må ærlig talt sige, at jeg synes, det er et stråmandsargument, man kommer med.
FN har taget klare beslutninger om, at man anerkender Palæstina inden for 1967-grænserne, og at det er her, grænserne skal trækkes.
Så det der argument om, at man ikke ved, hvor grænserne skal være, giver ærlig talt, som jeg ser det, ingen mening.
Det, man skal tage stilling til – og jeg vil opfordre Liberal Alliance til at gøre op med sig selv, hvad de mener om det – er, om det ikke ville være en fordel, at Danmark meldte sig i rækken af de 136 lande, som har anerkendt Palæstina som stat.
For det ville være med til at lægge pres på den israelske regering og dermed forhåbentlig bidrage til at, at der skabes en fredelig tostatsløsning, så både Israel og Palæstina kan være frie.
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Jamen jeg anerkender klart, at vi desværre oplever en gruppe unge mennesker i bl.a. de besatte områder, som bliver mere og mere radikaliserede –
det anerkender jeg klart.
Jeg anerkender også klart, at de bliver så radikaliserede, fordi de ikke kan se, der sker nogen fremskridt.
Det anerkender jeg et hundrede procent.
Vi er bare uenige om virkemidlet til at nå målet.
For jeg tror ikke på, at det hjælper med den her ensidige anerkendelse, det gør jeg bare ikke.
Hvad kan vi så gøre i stedet for?
Jamen jeg mener, at vi hele tiden og stadig væk skal sikre, at vi melder klart ud, når israelerne gør noget forkert, og det gør vi også, hver eneste gang de gør noget forkert.
Det diplomatiske pres skal bevares.
Men som jeg har sagt allerede fra starten af, er jeg ikke optimist.
Så det er ikke, fordi man skal tro, at jeg nu er naiv jubeloptimist, som bare siger, at hvis vi går den her vej, når vi en løsning.
Det er absolut ikke det, jeg siger.
Jeg er rigtig pessimistisk; jeg kan bare ikke se noget alternativ.
Holger K. Nielsen (SF), 2016-06-02:
Det kan godt være, at Venstres ordfører mener det ene og det andet, og at sådan skal det være.
Altså, det er vel ham, der står med problemet, og hvis han vurderer, og hvis regeringen i Ramallah vurderer, at det faktisk ville have stor betydning for deres autoritet, deres legitimitet og deres muligheder for at kunne forhandle med israelerne, at der skete en anerkendelse, er det så ikke argument, der gør indtryk?
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Jeg vil faktisk sige, at det da selvfølgelig gør indtryk, når Abbas mener, at der er behov for noget.
Men det betyder ikke, at jeg er enig i alt, hvad han foreslår.
Jeg synes jo også, at Abbas er for svækket i forhold til at overtage kontrollen og i forhold til de tanker, der bl.a. er om en samlingsregering osv. Derfor er der ingen vej, som jeg ser det, uden om at bevare fokus på begge parter, dvs. at tale med begge parter, hvad vi ikke ville kunne gøre, hvis vi kun anerkendte den ene som land, og derefter at vi så også prøver at hjælpe dem så godt som overhovedet muligt – men det er ikke nemt.
Christian Juhl (EL), 2016-06-02:
Det er trist, at Liberal Alliances ordfører siger, at det er deprimerende, og så ikke har nogen forslag til løsning.
Ordføreren erkender jo, at de to parter ikke er i stand til det.
Jeg synes, at Radikales ordfører sagde det meget klart: Israelerne vil ikke.
Palæstinenserne er ikke i stand til det.
Det er efter min mening meget sigende.
Var Danmark ikke en stat 1940-1945?
Jo, det var det.
Ville jeg ikke have haft ret til at kaste den første sten imod det nazistiske tyske militær, da de besatte vores land?
Jo, det ville jeg have haft.
Det er folkeretligt defineret, at man har ret til at gøre modstand mod en militær overmagt, der besætter ens land.
Jeg har aldrig talt for terror eller andet, som Venstres ordfører antydede.
Jeg har sagt, at jeg har ret til at forsvare mit land mod militær besættelse til enhver tid.
Det har palæstinenserne også.
Derfor mener jeg, at ordføreren skal give et bud på, hvordan vi løser problemet, i stedet for at være frustreret og lade være med at handle.
I forhold til besætterne burde der efter min mening lægges pres på dem, hvor man kan.
Det viser sig også, at hver gang EU strammer op og siger, at de ikke skal have så privilegerede løsninger, og starter på den forsigtige boykot, forsigtige sanktion eller forsigtige fjernelse af investeringer i Israel, så reagerer Israel prompte.
Det gjorde Sydafrika også, da Danmark langt om længe kom med i den officielle modstand imod apartheid i Sydafrika.
Det var præcis de elementer, man brugte til at lade den stærke magt forstå, at de havde et hovedansvar for at finde løsningen.
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Jeg forstår egentlig ikke helt tankerækken.
Det er jo fuldstændig rigtigt, at man har lov til at forsvare sig, hvis man bliver angrebet.
Det har israelerne altså også.
Det synes jeg man skal slå fast.
Noget helt andet er, at det pres, der er imod Israel, faktisk har været stigende i de senere år.
Er problemet så kommet nærmere en løsning?
Nej, ikke set fra mit perspektiv.
Selvfølgelig er det en anden problematik.
Jeg brugte det som eksempler på, at vores opfattelse af, hvad en stat er, skrider for øjeblikket.
Der er nogle, der prøver at tiltage sig et statsbegreb, for dermed at opnå noget.
Så det er egentlig bare et forsøg på at illustrere, at jeg tror, at hvis man skal have en international retsorden, bliver man nødt til at være ret skarp på, hvordan man definerer en stat.
Og hvis tingene først begynder at skride i forhold til de definitioner, så bliver det også svært at opretholde en international retsorden.
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Men det er jo besættelsen af landet, der umuliggør, at landet kan få de institutioner, som ordføreren siger der skal til for at kunne erklære sig for en stat.
Det er jo den israelske besættelse af det palæstinensiske territorium, der gør, at de aldrig vil kunne leve op til de definitioner.
Så hvis Israel aldrig vælger at ophæve deres besættelse og den her annektering, der er foregået, af nogle andres områder, så vil det jo aldrig kunne ske.
Er det så ikke en meget passiv rolle, i forhold til at vi jo altså er en del af et internationalt samfund, at vi bare skal stå og vente på, at israelerne måske en dag får lyst til det?
Vi ved, at den nuværende premierminister ikke vil røre ved det, så skal vi bare vente?
Nu er det vist min tur til at belære spørgeren om at høre efter, hvad der bliver sagt, eller se i referatet.
Jeg henviste til Europa som diplomatisk stormagt og ikke os i Danmark.
Jeg mener, det er vigtigt, at vi handler, og vi bliver nødt til at skubbe på.
Og hvis vi også skubber på, ligesom Sverige skubbede på med deres anerkendelse, så er det, der begynder at ske noget.
Så kan det godt være, at Israel i et stykke tid er sure og ikke vil snakke, men vi bliver nødt til at handle, vi bliver nødt til at agere.
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Der sker jo i hvert fald det, at vi kan tale med begge parter.
Det er jo dér, hele udfordringen er, altså hvis man tror, at man ved at anerkende et land, som ikke er et land, lige pludselig er kommet meget tættere på en fredsproces.
Så lad mig vende den om og stille det spørgsmål, jeg efterhånden har stillet rigtig mange gange, men ikke rigtig har kunnet få et svar på: Hvor mange centimeter kommer vi tættere på en tostatsløsning, hvis vi går ind og anerkender Palæstina her i Folketinget?
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
For det første prøver vi noget nyt i stedet for at prøve det, vi har gjort igen og igen, nemlig at gøre ingenting.
Altså, det hjælper ikke at tale med to partier.
Så derfor skal der ny handling til.
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Tak for det.
Jeg kan forstå, at Alternativet ønsker, at vi skal være en diplomatisk stormagt.
Det lyder jo fornemt.
Er grundpræmissen i diplomati ikke, at man skal kunne tale med begge parter?
Hvordan er det lige, det er gået med Sverige, efter de lavede anerkendelsen af Palæstina med deres soloudmelding?
Er det ikke korrekt, at Israel har sagt til Sveriges udenrigsminister, at udenrigsministeren ikke er velkommen i Israel?
Nick Hækkerup (S), 2016-06-02:
Før, da hr. Finn Sørensen var her – nu er han gået igen; så vigtig var debatten åbenbart heller ikke for ham – sagde han, at der er brodne kar også hos palæstinenserne, og så slog han ud med hånden og sagde: Det er vi alle enige om.
Er ordføreren også enig i det?
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Det er jeg i den grad – i den grad.
Og der er behov for, at vi hjælper til med at genopbygge et demokrati og en politisk kultur.
Men jeg synes, det er svært at bede palæstinenserne om det lige nu, hvor man de facto har splittet områderne ad i tre – Østjerusalem, Vestbredden og Gaza.
Jeg kan ikke se, hvordan vi skulle hjælpe dem, eller hvordan de selv skulle kunne samle et område, hvoraf den ene del, Gaza, er fuldstændig blokeret.
Østjerusalem er man i gang med fuldstændig at gennemhulle med bosættelser, der går ind midt i byområder og tager huse rundtomkring for at splitte det op.
Og så laver man bosætterveje rundtom, der gør, at palæstinenserne faktisk ikke kan komme rundt i deres egne områder på Vestbredden.
Så hvis vi ikke går aktivt ind og støtter og skubber på en proces, har jeg svært ved at se, at vi bare kan stå og vente på, at der skal ske noget af sig selv.
Nick Hækkerup (S), 2016-06-02:
Det forstod jeg godt, altså det med, hvad israelerne kan lastes for, og jeg er i øvrigt enig i det, hvad jeg også sagde i min ordførertale.
Det, jeg gerne vil spørge ordføreren om, er, hvad det er for nogle brodne kar, der er hos palæstinenserne, og som vi alle i hr. Finn Sørensens udlægning – han kunne så ikke blive her – var enige om der er.
Det er ikke, hvad der gør det svært osv., jeg spørger om.
Men hvad er det efter ordførerens mening for nogle brodne kar, der er hos palæstinenserne?
Holger K. Nielsen (SF), 2016-06-02:
Jeg vil godt lige spørge ordføreren for Venstre, om han har overvejet, at der ligger et problem i, at det er svært for den israelske regering at finde forhandlingsparter hos palæstinenserne, fordi de moderate kræfter, der er omkring den palæstinensiske autoritet, konstant bliver svækket.
De bliver bl.a. svækket af den israelske politik.
Og har ordføreren overvejet, at det her ønske jo er noget, der er fremsat af Abbas, det er fremsat af den palæstinensiske regering, for netop at kunne få en større legitimitet i befolkningen, og at det i sig selv kan skabe bedre forudsætninger for forhandlinger om fred?
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Jamen det handler for det første om at komme med en kæmpe kritik af og afstandtagen til den måde, Hamas agerer på i Gaza med det styre, de har.
I forhold til PA er der jo også problemer med korruption osv., og det er også ting, vi alle sammen ved sker.
Men spørgsmålet er nu, hvordan vi kommer videre.
Eller gør vi det ved at gå ind og støtte op omkring at få skabt en samlingsregering og sige: Hvordan kan vi få skabt reelle demokratiske valg igen i de her områder?
Det er det, jeg egentlig er optaget af.
Vi kan sagtens pege fingre ad dem alle sammen og sige, at der sker noget forkert – bare det, at man kan sidde på tiende år i en valgperiode, der er på 4 år, er jo et problem.
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Vi venter jo ikke bare, det her bliver diskuteret i det internationale samfund.
Der er et ganske alvorligt skred i holdningerne, både i Europa og ikke mindst i USA i forhold til synet på Israel og den måde, den israelske regering agerer på.
Så man står jo ikke bare stille, man diskuterer det til stadighed.
Så det er jo ikke, fordi der ingenting sker overhovedet.
Der sker rigtig meget, og hvor meget der skal til af det pres, for at parterne selv erkender, at de må tage sagen i egen hånd, kan hverken hr. Rasmus Nordqvist eller jeg vide.
Finn Sørensen (EL), 2016-06-02:
Jeg tror, at ordføreren tænker på handlinger, som vi er enige om at fordømme, altså terrorangreb mod civile i busser, raketangreb fra Gaza osv.
Jeg tror faktisk, at vi er enige om at fordømme en lang række af disse ting.
Men vi har mig bekendt anerkendt Israel som stat.
Der er ikke nogen her i Folketinget, der ville foreslå, at det skulle vi ikke gøre.
Nej, selvfølgelig gør vi ikke det.
Ordføreren står jo selv og siger, at Liberal Alliance – og det er jeg glad for – på det skarpeste fordømmer bosættelserne, så det argument hænger jo ikke sammen.
Vil ordføreren ikke godt indrømme det?
Hvad er egentlig den væsentlige begrundelse for, at ordføreren ikke vil støtte det her beslutningsforslag?
Det kan jeg simpelt hen ikke finde ud af.