Lars Løkke Rasmussen (M), 2024-04-16:
Altså, jeg har jo rimelig tydeligt redegjort for min position.
Jeg er helt med på, at der var en tid før den 7. oktober, og at der er en tid efter den 7. oktober.
Jeg har selv omtalt det – FN's generalsekretær kom jo galt af sted, da han talte om, at den 7. oktober ikke var et vakuum – på den måde, at den 7. oktober jo så at sige er første sætning i et nyt kapitel i en forfærdelig lang og skræmmende bog om ufred i Mellemøsten.
Det påkaldte sig nul opmærksomhed.
Der må man sige, at vi står et helt andet sted.
Og ja, vores ambition, og nu gentager jeg mig selv, er at nå derhen, hvor der er et Israel – det har vi for længst anerkendt, men vi har ikke anerkendt deres ret til i strid med folkeretten at bosætte sig på og besætte et territorie, der ikke er deres – og et selvstændigt Palæstina.
Men der er vi ikke nu, desværre.
Tak for det.
Jeg er egentlig lidt spændt på, hvad jeg vil sige nu, for vi behandler tre beslutningsforslag, og om det er et tilfælde i forbindelse med planlægningen, skal jeg ikke kunne sige, men vi behandler dem lige efter hinanden.
Men i virkeligheden behandler vi jo tre beslutningsforslag, som tilsammen kommer til at udgøre en debat om den her aktuelle situation, der er i Israel og Gaza, og som jo i virkeligheden er en stor debat.
Og jeg står også her under indtryk af den debat, vi lige har haft, som jeg ikke er sikker på gør rigtig meget godt for hverken Israel, palæstinenserne eller det danske folkestyre.
Når en kollega her i salen beskylder en anden ordfører for at være jødehader uden egentlig at have noget belæg for det, så gør det jo ikke noget godt.
Det gør det heller ikke, at Enhedslistens ordfører før – måske var det en fortalelse, det ved jeg ikke – omtalte staten Israel som et autoritært regime.
Det var sådan, ordene kom, og det kan være, at de skulle være kommet anderledes ud, men de kom sådan ud, og det gør ikke noget godt.
Når vi ligesom krydsforhører hinanden fra hvert vores hjørne om, hvad der skal ske, når ord ikke er nok.
Og man kunne jo retorisk lige så godt sige den anden vej: Når nu hele verden har sagt til Hamas siden den 7. oktober, at de skal frigive gidslerne, og de ikke gør det, så må vi gøre noget mere.
Hvad er den konkrete handling, vi skal gøre i forhold til Hamas?
Enhedslistens politiske leder, som jeg i den her debat om antisemitisme har den absolut største respekt for, siger i den her kontekst: Kom med et eksempel på et demokratisk land, som har besat et territorium så længe som Israel uden at blive mødt med sanktioner.
Det er selvfølgelig et retorisk godt spørgsmål, og svaret er, at det nok ikke kan besvares.
Altså, man kunne spørge på mange måder.
Vi støtter en palæstinensisk stat, vi støtter en tostatsløsning.
Vi har ikke den tilgang, som DF's ordfører havde i den sidste debat, hvor han definerede sig selv som Israels ven, og det blev i virkeligheden sat op mod et fjendebillede af nogle andre.
Jeg tror godt, det kan lade sig gøre at være venner af nogle uden at være fjender af andre.
Jeg tror sådan set godt, det må være muligt at være ven med både Israel og Palæstina, og det er jo det, der er kompleksiteten i alt det her.
Det er jo også derfor, at den situation, vi befinder os i, på mange måder, nej, på alle måder er forfærdelig – med en humanitær katastrofe i Gaza, med israelske gidsler, med terrorangreb.
Det er ganske, ganske forfærdeligt, og hvis vi kommer til at hænge fast i, jeg havde nær sagt, hvem der kastede den første sten, så yder vi ikke noget positivt bidrag til at prøve at fremme en situation i Mellemøsten, der er præget af sikkerhed og stabilitet, og ultimativt altså med to lande, der kan leve i fredelig sameksistens.
Og det bør jo være vores endemål.