Jacob Mark (SF), 2019-01-25:
Tak, og tak for en spændende debat og en meget vigtig debat, der handler om de mange pressede unge, der er både ude på vores folkeskoler og vores ungdomsuddannelser og videregående uddannelser, en debat om, hvorfor de bliver presset, hvad det er, der presser dem, og det tror jeg ikke der er nogen der har alle svar på, men jeg tror, at vi kan komme lidt tættere på det ved at lytte til hinanden.
På min seddel står der, at der er en perfekthedskultur skabt også i uddannelsessystemet.
Så står der et chok, så står der ulykkelig kærlighed, så står der dårligt uddannelsespolitisk selvværd, og så står der sparehensyn.
Det er, fordi jeg mener, at hele den tænkning i vores uddannelsessystem, som har ført til den her perfekthedskultur, den her nulfejlstænkning egentlig startede med et chok, nemlig PISA-chokket, som kom tilbage i ca. 2004.
Man havde troet, at vi var de bedste i hele verden, og lige pludselig viste en PISA-måling, at vi måske ikke var de bedste til at læse, og at vi alligevel heller ikke var de bedste til at regne.
Vi lå ganske vist godt, men der var nogle af dem, som vi sammenlignede os med, som gjorde det bedre.
Så skete der det, som kan ske herinde på Christiansborg, nemlig at politikerne gik fuldstændig i panik og sagde: Vi er ikke længere de bedste; hvad gør vi?
Og når journalisterne kom og spurgte: Hvad vil I gøre?
så var der ingen, der havde de hurtige svar, for det ville jo i virkeligheden kræve lang tids arbejde og tillid til de ansatte derude, men man valgte det modsatte, nemlig at gøre det, som dem, vi sammenlignede os med, ikke havde gjort, altså at indføre nationale test.
De kom så i 2005-forliget, som SF og De Radikale ikke var med i.
Nationale test var ligesom starten på den proces, der førte til nulfejlskulturen i uddannelsessystemet, for derefter ændrede man også karakterskalaen.
Den har også været drøftet i dag.
Hvor den tidligere karakterskala også belønnede kreativitet og originalitet, hvor man, når man gik ind til en eksamen, byggede op og fik bedre karakterer, alt efter hvordan man præsterede, så skulle den nye skala også og mest handle om fejl og mangler.
Man startede fra toppen, og jo flere fejl, man havde, jo dårligere karakter fik man.
Det var en grundlæggende anderledes måde at tænke uddannelse på, der handlede mere om fejl.
Så kom den ulykkelige kærlighed, nemlig den ulykkelige kærlighed til målstyring og tro på, at vi kunne styre alt inde fra Christiansborg, troen på, at de unge skulle lære lige præcis det, vi vidste i forvejen, som om det skulle være det, der gjorde dem allerdygtigst.
Det betød, at man på de videregående uddannelser både indførte kompetencemålstyring, men også at man i læreruddannelsen indførte læringsmålstyret undervisning og sagde, at nu skulle lærerne undervise i nogle mål, som vi bestemte herindefra.
De læringsmål blev så knyttet op til de nationale test, så de nationale test afprøvede, om eleverne faktisk nåede de læringsmål, som politikerne inde på Christiansborg havde besluttet.
Senere lavede man så folkeskolereformen, som i sin helhed skulle måles på, om der var fremgang i de nationale test, som var bygget op på læringsmålene.
Så lavede man læringsplatformene, som for lærerne var en metode til at sidde og krydse af med flueben, om eleverne havde lært lige præcis det, de skulle, i de læringsmål, som man havde besluttet inde på Christiansborg.
Min pointe med alt det her, min pointe med at sige, at der var et chok, min pointe med at sige, at der var en ulykkelig kærlighed i den her målstyring, er at sige, at vi har skabt et uddannelsessystem, hvor man ikke længere stoler nok på de ansatte, hvor man siger til eleverne, at det, vi går mest op i, er lige præcis, at de skal nå de her læringsmål, og at det er en fejl, hvis de ikke kan nå lige præcis dem.
Vi måler dem i det, vi tester dem i det, og der er blevet mindre tid til kreativitet, der er blevet mindre tid til dannelse.
Der er blevet mere fokus på mål og mindre fokus på formål.
Jeg kunne bruge meget tid på at sige, at jeg synes, at der har været for stort fokus på at presse børn og unge hurtigt igennem systemet, for det mener jeg der har, og det har jeg snakket om mange gange her på talerstolen.
Jeg kunne fortælle om, at jeg synes, at det er et uddannelsespolitisk misfoster at lave et uddannelsesloft, fordi det bryder med tanken om, at man kunne blive klogere, men jeg tror i virkeligheden, at det, jeg vil sige i dag som det vigtigste, er, at børn og unge skal have lov til at fejle.
Børn og unge skal være i et uddannelsessystem, hvor det er meningen, at de skal begå fejl, fordi det er i uddannelsessystemet, der skal være plads til at fejle, for så bliver man klogere.
Børn og unge skal ikke kun lære det, vi allerede ved som samfund på forhånd.
Børn og unge skal uddannes i at tænke nye tanker og producere i stedet for at reproducere.
Så vil vi ændre den perfekthedskultur, som ministeren taler om, er vi også nødt til at ændre den måde, vi tænker uddannelse på, og lave et uddannelsessystem, der handler mindre om fejl og mangler, handler mindre om målstyring og handler mere om undervisning, om dygtige ansatte og om faglig frihed ude lokalt.
Det tror jeg skal være det.