Morten Messerschmidt (DF), 2019-10-31:
Tak, formand.
Det undrede mig egentlig at høre ministerens svar, eller rettere ikkesvar, til hr. Ole Birk Olesen.
For hvor ville det da have været enkelt.
Altså, jeg synes da, at hvis man skulle tage en sag, som de fleste har kunnet se udrulle sig løbet af sommeren, og hvor jeg antog at regeringen ikke mente at EU skulle blande sig, kunne det være reglerne om barselsorlov.
Altså, vi var da ude i en pinlig omgang, hvor en minister, ja, et af regeringens medlemmer, mente, at man sådan kunne tage forbehold for reglerne om barselsorlov.
Så man kunne forestille sig, at det havde været et ret nemt svar fra udenrigsministeren til hr. Ole Birk Olesen.
Men det tør man ikke, for tanken om, at man på den måde skulle kompromittere EU-samarbejdet, altså selve tanken om, at der skulle være et område, hvor man rent faktisk mener at EU er gået for vidt, er utænkelig, når man tilhører de føderalistiske kredse, som udenrigsministeren helt åbenlyst tilhører.
Og det er jo symptomatisk.
Når man beder en EU-tilhænger om at sige, om der er noget galt med EU, så er svaret: Jah.
Hvorefter man opremser alt det, der ikke er galt med EU: fælles toldregler, frihandel, en merværdi, vi skal stå sammen for at bekæmpe kriminaliteten, hjælpe klimaet osv.; empatiske, rørende og tordnende uinteressante indlæg.
For hvilken politiker går på arbejde om morgenen for at sige: Nu vil jeg ikke forandre noget, men blot forsvare det, der fungerer?
Det er da en fattig tilgang til det politiske arbejde, udenrigsminister.
Og det bliver ikke mindre fattigt, når man har en udenrigsminister, der er så uambitiøs, så uengageret og tydeligvis fuldstændig uden forbindelse til den jævne befolkning midt i en tid, hvor vi rent faktisk har mulighed for at ændre EU-samarbejdet.
Mulighederne er tilsyneladende nul.
Ikke engang et af de områder, der i denne sommer er blevet problematiseret af hans egen kollegaer, kan han formaste sig til at få over sine læber.
Det er ikke mange måneder siden, vi havde en integrationsminister, der vendte hjem med røde ører fra Luxembourg efter at have tabt en sag vedrørende de danske familiesammenføringsregler.
Ikke engang det kan han få over sine læber som noget, der burde være et rent dansk anliggende.
Det er fattigt.
Ikke engang på arbejdsmarkedsområdet kan han få over sine læber at nævne Vaxholmsagen, som var en kæmpe øretæve til den danske – og svenske for den sags skyld – fagbevægelse.
Det er fattigt.
Helt grundlæggende må jeg sige: Det er en trist omgang, når man på den måde er sovset ind i en blind ideologi, hvor § 1 hedder: EU er godt.
Og § 2 hedder: I tilfælde af, at EU ikke er godt, så træder § 1 i kraft.
Jeg tror, de fleste europæere er dødtrætte af at blive hundset rundt af dommere, embedsmænd og kommissærer, som de aldrig har mødt, som de aldrig har set, som de ikke deler noget sjælefællesskab med, og som de – måske allerværst – aldrig nogen sinde har stemt på.
Ovenikøbet når udenrigsministerens egen chef, statsministeren, i sommer godt turde sætte ord på, hvad der var galt med EU-samarbejdet, og godt turde italesætte, at der var noget, der var fuldstændig galt.
Men ovre i Udenrigsministeriet er man åbenbart ikke forenet i mangfoldighed, nej, men forstenet i enfoldighed.
Og det er trist.
Og det er trist, fordi det projekt, som udenrigsministeren tilsyneladende bærer ved sin barm med den største kærlighed, dermed vil slå revner.
Det vil slå revner, når briterne først får ankret op, får frihed til at lave frihandelsaftaler med økonomier, der i modsætning til eurozonen rent faktisk vokser og vækster ude i verden, får frihed til at spørge deres befolkninger, hvad det er for nogle regler, de ønsker at leve under.
Og samtidig har vi et EU, som jo ikke ændrer på andet, ja, i hvert fald ikke noget i den retning, borgerne gerne vil, men stadig går mere i den forkerte retning.
For hvad vil der så ske?
Ja, så vil der formentlig sidde folk rundt i Danmark, i Sverige, i Finland, i Holland, i Tyskland, i Grækenland, i Spanien og sige: Hvorfor er det egentlig, at vi stadig væk er lænket til det bureaukratiske, demokratiske lig, som Bruxelles er, når man kan klare den meget bedre ved at gøre som briterne?
Tak, formand.