Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2017-12-14:
Mine kollegaer har jo været inde på hele baggrunden for vores realkreditsystem, som vi har haft i 200 år – en model, som har været beundret i resten af verden, hvor man måske også med en smule misundelse har kunnet se på, hvor billigt det har været for almindelige mennesker at kunne låne til en bolig eller for små virksomhedsejere at kunne låne til at udvide deres forretning.
Som fru Josephine Fock var inde på, lavede man i 1989 både et paradigmeskifte, men også grundlæggende om i lovgivningen, fordi der nu skulle dereguleres og der skulle komme andre spillere på markedet.
Det, vi har set – specielt efter finanskrisen; i hvert fald de sidste par år, hvor økonomien har taget fart igen – er, at der har været kolossale overskud i bankerne.
Der har været store overskud i realkreditinstitutterne, og fordi der i de fleste tilfælde nu er en direkte åreladning fra realkredit til bankerne, så bliver det altså en del af overskuddet fra realkreditten, der bliver udbetalt til aktionærer.
Det er i øjeblikket også en trend, eller hvad jeg skal kalde det, at man som aktionær har højere og højere forventninger til, hvilket afkast man skal forvente, og det smitter altså af på det her område, hvor man har nogle forventninger til, at man som aktionær skal belønnes for at skyde penge ind i et område, der er så sikkert som det her - næsten på samme måde som et højrisikoområde eller på det almindelige aktiemarked.
Det er noget af det, der skruer priserne i vejret.
Det sagde bl.a. Danske Banks direktør også på generalforsamlingen i foråret, hvor jeg også var med.
Det her handler om, at det er nogle forventninger, som aktionærerne har til afkast.
Og når man kan tage overskuddet fra realkreditinstitutterne og køre det ind i den fælles kasse, hvorfra man udbetaler overskud, jamen så går der jo en direkte linje mellem meget høje bidragssatser og aktionærerne.
Hr. Pelle Dragsted var inde på, at for erhvervslivet er der sket en fordobling.
Det her handler om husejere, men det handler jo i lige så høj grad også om, at realkreditinstitutterne har været en driver, en mulighed, for, at små og mellemstore virksomheder kunne vokse og udvide.
Vi har hørt flere af de argumenter, vi har hørt så mange gange i den her debat, om, hvorfor det må være sådan: Bankerne skal polstre sig, realkreditten skal polstre sig.
Men vi kan jo se, at der bliver givet rekordstore udbytter.
Der bliver brugt rekordmange penge på tilbagekøb af egne aktier for at booste værdien.
Der bliver indtjent rekordstore summer.
De seneste par år har været i rekordernes tegn.
Det må man håndtere på alle mulige andre områder uden for realkreditinstitutterne, men jeg synes, at når vi alle sammen har den her fælles fortælling om, at realkreditten er så særlig dansk, og at det er så godt, så bliver vi simpelt hen nødt til at sige, at det ikke er i orden.
Det var jo også derfor, at der bl.a. blev lavet en pakke – en pakke, der havde nogle rigtig gode tiltag, som gik i den rigtige retning.
Men når det koster i gennemsnit mellem 12.000 og 15.000 kr. at skifte realkreditinstitut, og når man har set, at det kun var 2 pct. af kunderne, der gjorde det, er det jo et meget genkendeligt tegn på dårlig konkurrence og lav kundemobilitet.
Den gjorde det omkring 15 pct. billigere at skifte, og det er stadig væk for lidt til at sikre ordentlig konkurrence.
Så spurgte hr. Joachim B. Olsen fra Liberal Alliance: Hvis der er så mange penge at tjene på det her område, hvorfor kommer der ikke en masse nye spillere ind?
Jamen det gør der ikke bl.a. på grund af de regler, vi selv har indført.
Det er rigtig, rigtig svært at komme ind.
Der er faktisk nogle, der gerne vil ind på markedet og lave et realkreditinstitut efter nogle klassiske principper, men det er næsten umuligt.
For mig – og jeg tror egentlig også for Enhedslisten og for Alternativet – handler det ikke så meget om, hvilken spiller det er, men at det er en, hvor der er en armslængde, og som har en vis myndighed til at sige, at her er det rimeligt at lade bidragssatserne stige, og her er det ikke, sådan som vi har det på så mange andre områder, hvor vi prøver at regulere konkurrencen, både til fordel for markedet, men også forbrugerne.
Når der er tale om monopoler, og når der er tale om fusioner, er der så mange områder, hvor vi har regler, og hvor vi faktisk regulerer for at sikre bedre konkurrence, fordi omstændighederne ikke kan klare det selv. Som jeg også tror, min kollega Josephine Fock var inde på, og som der jo også står i vores beslutningsforslag, så kan der være legitime grunde til, at man må hæve bidragssatserne. Lige efter finanskrisen var der rigtig mange afskrivninger, og der var rigtig mange tab på udlån.
For mange mennesker havde sat sig for hårdt, og der var store tab, og det ville være en legitim grund.
Men hvad ser vi i dag?
Vi ser afskrivninger, der nærmer sig nul.
Der er altså ikke et problem på det område.
Så kunne det være nogle andre ting.
Det kunne være kapitalkrav osv.
Men der var netop nogle, der med en vis armslængde – det er jo ikke noget, vi skal sidde herinde og beslutte – kunne sige, at her er det faktisk legitimt at lade det stige med 10 pct., eller hvad det nu kunne være, og som også kunne sætte det ned igen, når den situation ikke længere var til stede.
Jeg synes, det er underligt, at vi ikke kan blive enige om det på et område, hvor alle, der har forstand på det, og de rapporter, der er udgivet, siger, at der ikke er en ordentlig konkurrence – og det er der stadig væk ikke – altså, hvorfor man så ikke vil træde til for netop at sikre konkurrence, sikre konkurrence for erhvervslivet og for boligejerne.
Det er derfor, vi har fremsat det her forslag som en overbygning til den aftale, der blev lavet i foråret.