Karsten Hønge (SF), 2021-01-22:
Fru Pia Kjærsgaard startede forespørgselsdebatten med at konstatere det helt åbenbare: Vores samfund ændrer sig, vores værdier ændrer sig.
Det er jo rigtigt, for vi flytter os.
Kultur og danskhed er ikke noget stationært, og man kan jo heldigvis være dansker på mange måder.
Gammeldags, reaktionære opfattelser af magtforhold blev jo udfordret af bondebevægelsen, og arbejderbevægelsen ændrede for altid opfattelsen af, hvad Danmark står for.
Nu er det frihed, lighed og solidaritet, der nærmest er blevet en dansk værdi og ikke kun et desperat råb fra en kampklar arbejderklasse.
Ungdomsoprøret ændrede fundamentalt på forholdet mellem kønnene og førte også til en helt anden form for respekt for børn og unge.
Så fru Pia Kjærsgaard har helt ret: Både samfund og værdier ændrer sig.
Jeg tror også, at en af de vigtigste årsager til, at danskerne gang på gang viser sig som et lykkeligt folk, er, at vi har udviklet en kultur, der i den grad er antiautoritær og med flade hierarkier.
Det er jo tit sådan i mødet med fremmede, at vi besinder os på vores egne værdier enten gennem vores egne rejser i udlandet eller er ved at møde mennesker med etnisk minoritetsbaggrund her i landet.
Vi har jo lige sådan i de senere år kunnet opleve, at et land, der står os nær, nemlig USA, leder efter sine egne rødder, ja, vel måske sagt på en mere amerikansk måde: De leder efter deres sjæl.
Bruce Springsteen sang »Land of Hope and Dreams« ved indsættelsen af Biden som præsident, og Danmark skal netop også være et land, der bygger på håb og drømme.
Ja, faktisk er Danmark jo det land, hvor den oprindelige amerikanske drøm er mulig.
I en rapport fra VIVE, der udkom sidste år, kan man bl.a. læse om Samira, der, kort efter hun siger, at hun vil skilles, må opleve, at hendes mand bortfører deres børn til Mellemøsten og holder dem som gidsler, indtil hun indordner sig.
Og vi kan læse om Wafa, der har fået at vide af en imam, at han ikke kan opløse hendes ægteskab uden mandens tilsagn, selv om manden kun vil lade sig skille, hvis Wafa overgiver sin datter til ham.
Ja, rapporten er i det hele taget et rædselskabinet af gyserhistorier.
De her kvindeskæbner finder sted i Danmark, og det er en nærmest absurd tragedie, og det er jo endnu mere tragisk, at vi i alt for ringe grad evner at gribe de her kvinder, før de falder.
Helt dårligt er det hele jo ikke.
Flere minoritetskvinder får en uddannelse, et tiltagende antal rebeller laver om på patriarkalske mønstre i familierne, og de mødes med opbakning.
Vi har set en perlerække af kvindelige forfattere og debattører med etnisk minoritetsbaggrund, der giver os alle sammen ny indsigt.
Ja, det kan være Sara Omar, Geeti Amiri, Halime Oguz eller andre.
Det er der, hvor vi mener at udlændingedebatten bør stå, nemlig at vi løser de udfordringer, der åbenlyst er, og at vi fører en oprigtig samtale om dem uden at være berøringsangste, men at vi også anerkender, at det store flertal af indvandrere bidrager til samfundet.
Jeg kan ikke se andet, end at de eneste, der har en interesse i at benægte den forholdsvis banale opdeling, er dem, der får medvind af enten at tegne rosenrøde glansbilleder eller formørkede vrangforestillinger af den komplekse virkelighed, der er derude.
Jeg kan så forstå, at der er fire forslag til vedtagelse, og det synes jeg da er alt for lidt.
Så nu har jeg et forslag her fra SF, der lyder: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at der skal føres en udlændingepolitik, så integrationsopgaven kan håndteres og der ikke opstår parallelsamfund.
Alle borgere i Danmark skal respektere frihedsrettigheder, ligestilling mellem kønnene og demokratiske principper, som er nedfældet i lov.
Folketinget konstaterer endvidere, at regeringen og Folketinget skal arbejde for at oprette fællesskaber, der underbygger demokratiske værdier som alternativ til de antidemokratiske og ekstremistiske miljøer, der forsøger at undergrave demokratiet«.