Karsten Hønge (SF), 2020-12-22:
Rav-Aage havde mottoet: Man er aldrig en taber, før man giver op.
Aage Hansen levede af og med den fantastiske natur omkring Limfjorden.
Han var fisker, og i fritiden samlede han rav.
Og så var han en af Danmarks første miljøaktivister.
Han oplevede på nært hold det farlige affald fra Cheminovas fabrik, som blev dumpet direkte i naturen, først i havet, og siden blev det gravet ned under klitterne ved høfde 42.
Fugle og fisk dør for øjnene af ham.
Han konstater, at fiskene lugter af kemikalier og afføring, når de bliver stegt.
Så han begynder at fryse dem ned og sende dem til København for at vise politikerne, at her har vi altså et problem.
Jeg giver mig ikke, før min barndoms paradis er genoprettet, om så jeg skal stå der ene mand, sagde Aage.
Men han var ikke alene.
SF har i Folketinget og alle andre steder, hvor vi har kunnet få ørenlyd, været i stand til at tale en ko baglæns ud af en kløvermark om vigtigheden af at rydde op i de her generationsforureninger.
Med finansloven går vi i gang.
Og vi tænker på Aages fantastiske motto: Man er aldrig en taber, før man giver op.
Det motto passer også fint på en gruppe medlemmer af SF's ungdomsorganisation, SFU, som for 10 år siden sad i et kælderlokale i Odense.
En ung mand fortæller om sin kæreste, som har forandret sig fra at være en glad ung kvinde til at lide af angst.
Det vil den her lille gruppe ikke finde sig i, for hvorfor skal det være pengepungen, der afgør, om man kan få hjælp?
De gik på gaden, fordi de troede, de kunne lave om på verden, også den helt nære, ud fra det, at ingen skal sidde alene med depression, mørke og angst, fordi pengepungen er tom.
Og næste år får unge ret til gratis psykologhjælp.
Man er nemlig aldrig en taber, før man giver op.
Sådan konkluderede en pædagog i Vesthimmerland også for 2 år siden.
Hun så, hvordan børn, der havde behov for kontakt og omsorg, tabte, når dagene bare handlede om at overleve.
Hun fandt et stykke papir og en tusch og skrev: Klokken er 11.30, og jeg er alene med 17 børn på en stue.
Hun delte opråbet på Facebook.
Det spredte sig som en steppebrand.
Kampen blev bakket op af forældre, der jo længe havde følt, at der var noget helt galt.
SF tog pædagogernes forslag om minimumsnormeringer her ind i Folketingssalen, og det blev så stemt ned, ironisk nok samme dag som en dokumentar i fjernsynet viste, at pædagogen fra Vesthimmerland havde et opråb, der kunne være relevant i daginstitutioner over hele landet.
»Hvor er der en voksen?«, hed dokumentaren, som startede en hel bevægelse af forældre, der ikke havde i sinde at give op – og tak for det.
Med finansloven vedtager vi, at der skal være lovbundne minimumsnormeringer, stop for nedskæringer for de mindste børn.
Vi skal passe bedre på det mest dyrebare, vi har, nemlig de helt små børn.
For man er nemlig aldrig en taber, før man giver op.
Uddannelse af voksne har brug for en ordentlig spand kul, og med op mod en halv milliard kroner på den nye finanslov giver vi i hvert fald indsatsen nogle skovlfulde.
Det bliver mere fristende for virksomheder og lønmodtagere at deltage i jobrotation.
Det gavner både virksomheden, den fastansatte, den ledige og samfundet.
Sjældent er penge givet bedre ud, end når vi på den måde styrker fundamentet, både for den enkelte, for arbejdsmarkedet og for samfundet.
Desuden er der bedre hjælp på vej til dem, som ikke fik så meget med fra folkeskolen eller f.eks. er ordblinde.
Der er lang vej igen, før indsatsen matcher det reelle behov for opkvalificering, men vi varmer dog godt op.
Mange unge leder efter en praktikplads, og der er taget gode initiativer, bl.a. i den seneste trepartsaftale.
Men jeg er desværre helt sikker på, at både Folketinget og arbejdsgiverne har et stort arbejde foran sig, når den her nød skal knækkes.
Men vi giver ikke op.
Det er jo et kernespørgsmål, hr. Troels Lund Poulsen stiller, for uanset partitilhørsforhold er det jo noget af det, vi er optaget af, altså hvordan vi skaber et rigere samfund.
Vi synes, at svarene ligger lige foran os.
Jeg var inde på nogle af dem i min tale.
Altså, når vi ved, at titusindvis af ufaglærte jobs bliver nedlagt, at der bliver brug for flere faglærte, og at der bliver brug for flere, der får en mellemlang uddannelse, så er et af svarene, at vi simpelt hen både får flere til at tage en faglig uddannelse og får flere til at tage en længerevarende uddannelse.
Det er jo helt vildt at forestille sig, at vi taler om at ville gøre samfundet rigere, mens vi har 70.000 mellem 15 og 29 år, som ikke har en uddannelse, ikke er i gang med en uddannelse og heller ikke er i job.
Så svaret ligger i grunduddannelse og i voksen-, efter- og videreuddannelse hele livet igennem.