Jane Heitmann (V), 2020-11-17:
Lige behandling for alle i vores sundhedssystem er en grundsten i det danske velfærdssamfund.
Det er retten til at bestemme over sig selv og sit liv også.
Og netop retten til selvbestemmelse er omdrejningspunktet i lovforslaget her, hvor regeringen ønsker, at den ret, for så vidt angår behandling af varigt inhabile, kan overdrages til nærmeste pårørende eller værge.
Med et ja til lovforslaget her bliver det muligt for sundhedspersonale, såfremt man har opnået samtykke fra nærmeste pårørende, at behandle varigt inhabile patienter for mindre sygdomme uden at skulle indhente samtykke for hver en mindre behandling.
Det vender jeg tilbage til.
Samtykket er tidsbegrænset.
Fra Venstres side anerkender vi fuldt ud, som en række kommuner peger på, at det kan være svært at få fat i pårørende, der også lever travle liv, for at indhente behandlingssamtykke til en mindre behandling.
Men det må aldrig blive et hovedargument for at indskrænke grundlovsfæstede rettigheder.
At gribe ind i den enkeltes selvbestemmelse må og skal være med det udgangspunkt, at det tjener den enkelte og ikke systemet bedst.
Lovforslaget her drejer sig om tidsbegrænset behandlingssamtykke af varigt inhabile til mindre behandlinger.
Men hvad er mindre behandlinger?
Som eksempel er nævnt blærebetændelse.
Med sommerens historier fra ældreplejen i baghovedet, mener vi i Venstre, at der er brug for langt mere tydeliggørelse af, hvad mindre behandlinger vil sige i forhold til den enkelte patient.
For det er korrekt, at for den ene patient kan blærebetændelse klares med en mindre behandling, men for den anden patient kan blærebetændelse omvendt være det første tegn på noget langt mere alvorligt og noget, som kan udvikle sig til en livstruende situation.
Og sidst, men ikke mindst – og måske mest alvorligt – kan en blærebetændelse være tegn på omsorgssvigt.
Tænk bare på Else Marie Larsen, som vi i sommer lærte at kende, da hun i TV 2's dokumentar hang hjælpeløs i en lift over sengen og sad med en ble fyldt med lugtende afføring i en kørestol og havde blærebetændelse.
Uværdigt og uanstændigt var det.
Lovforslaget her må ikke koble de pårørende af.
Det vil være dybt betænkeligt, hvis pårørende kobles af, fordi det er lettest ikke at skulle bruge tid på at kontakte dem ved hver en behandling.
Det er måske den pårørende, som netop kunne være den, som blev opmærksom på, at noget var galt.
Og det er ingen hemmelighed, at vi i Venstre ønsker at styrke pårørendeinddragelsen med bl.a. lokale plejehjemsbestyrelser, hvor også de pårørende har en plads.
De pårørende kender patienterne bedst og skal varetage deres ønsker i den situation, hvor de ikke selv er i stand til det.
Venstres udgangspunkt er patienten, borgeren og det enkelte menneske.
Jeg har derudover noteret mig, at Ældre Sagen og Alzheimerforeningen er positive, men også hejser bekymringsflaget i forhold til, hvad mindre behandlinger dækker over.
Vi vil fra Venstres side under udvalgsbehandlingen spørge ind til, hvad der ligger bag netop »mindre behandlinger«.
Og vi er betænkelige ved, at mindre behandlinger præciseres i en bekendtgørelse af ministeren og således ikke er tydeligt afgrænset i lovforslaget som fremsat.
Lad mig derfor gentage: Vi må med lovforslaget ikke koble de pårørende af, for det er dem, der kender deres kære bedst, ligesom det er helt afgørende for os i Venstre, at samtykket gives skriftligt, er frivilligt, er tidsafgrænset, og at informeret samtykke ikke bliver en sovepude eller en glidebane væk fra, at personalet må og skal informere pårørende om både behandling og den varigt inhabiles tilstand.
Læren fra sommerens fokus på ældre og værdig pleje er jo bl.a., at vi har brug for de pårørende og deres unikke viden om den enkelte, ligesom vi har brug for korrekt journalføring og tilsyn, der virker.
Venstre kan støtte lovforslaget, men vi har en række afklaringspunkter.