Helene Liliendahl Brydensholt (ALT), 2024-05-15:
Danske børn er de børn i Europa, der er mest i daginstitution, men kommer det med en pris?
Det forpligter i hvert fald os politikere, for vi står med ansvaret for, at rammerne og vilkårene i dagtilbuddene er så gode, at mange får lyst til at uddanne sig til pædagogisk personale, at forældre føler sig trygge ved at aflevere deres børn, mens de går på arbejde og bidrager til samfundet, og at børn får den gode start på livet, som er altafgørende for, hvordan det vil gå dem i skolen og i voksenlivet.
Det er jo en kæmpe tillidserklæring, vi forældre giver dagtilbuddene og staten, og vi gør det med en forventning om, at der bliver passet godt på vores børn, og at de får dækket deres både fysiske, sociale og emotionelle behov, mens vi er på arbejde.
Det var pædagoger, bedsteforældre, onkler, forældre og børn, der gik på gaden og stillede spørgsmålet til os politikere: Hvor er der en voksen?
Dokumentarerne på tv viste os nemlig virkeligheden i mange dagtilbud, og det gav hjertekvaler for os alle.
Der opstod forældrebevægelsen »Hvor er der en voksen?« med det meget specifikke krav om reelle minimumsnormeringer ude i alle institutioner, sådan at børnene blev garanteret at blive mødt af tilstrækkeligt med kvalificerede, omsorgsfulde voksne hver dag, når de var i statens varetægt.
Det lykkedes at få børnene og de mindste borgere øverst på den politiske dagsorden, for loven om minimumsnormeringer blev til med støtte fra Venstre, Enhedslisten, Radikale Venstre, SF, Socialdemokratiet og Alternativet.
Og den 1. januar i år skal loven om minimumsnormeringer være fuldt indfaset i alle kommuner, men betyder det, at vi politikere så kan sætte hak ved, at vi nu har skaffet nok voksne til at drage omsorg for vores børn i de danske dagtilbud?
Nej, det gør det ikke.
Et sådan hak ville være at leve på en løgn, og det ville være et svigt af børnene, for vi er ikke i mål med minimumsnormeringerne, og vi har ikke skabt de dagtilbud, som børnene fortjener.
Vi skal huske på, hvad intentionerne var bag loven.
Det var at sikre et minimum, en bund for omsorgsfuld og udviklende voksenkontakt for alle børn i alle dagtilbud og institutioner.
Børnene har fået papirsnormeringer, normeringer, der opgøres efter en udregningsmodel, der ligger langt fra praksis og virkeligheden ude på stuerne, altså der, hvor børnene har deres hverdag og værdifulde timer.
I opgørelsesmetoden må der eksempelvis tælles ledere med, som sidder på kontor det meste af tiden.
Man må tælle ansatte med, der er syge eller på kursus, og vikaren, som er hevet ind i stedet for den ansatte, der er syg eller på kursus, tæller også med oveni.
Og støttepædagogen, som egentlig bare har ansvaret for ét barn, tæller også med i opgørelsesmetoden.
På den måde er det jo let at give et forvrænget billede af virkeligheden.
Regeringen kunne have valgt at færdigudvikle den metode og beregner for praksisnormeringer, som den tidligere regering havde kastet mange penge efter at få VIVE og EVA til at udvikle, en beregner, der kunne have skabt langt mere gennemsigtighed i forhold til de reelle normeringer.
Men det satte den nye regering og den nye minister en stopper for i 2023.
Senest har regeringen besluttet, at der ikke skal indberettes normeringer på institutionsniveau.
De beslutninger undrer os i Alternativet, og jeg ser det som en decideret udvanding af intentionerne bag loven.
Hvad angår pædagogandelen, har vi gennem de seneste år set en faldende pædagogandel og en regering, der ikke har taget mærkbare initiativer til at stoppe det fald.
Det går ligeledes imod intentionerne bag loven om minimumsnormeringer, hvor der bl.a. er skrevet ind i aftaleteksten, og jeg citerer: »Aftalepartierne er derfor enige om årligt at følge udviklingen i uddannelsessammensætningen blandt det pædagogiske personale i dagtilbud på baggrund af uddannelsessammensætningen i 2020.