René Gade (ALT), 2018-05-09:
Som mine spørgsmål i løbet af debatten også har givet udtryk for, er vi meget, meget skeptiske i Alternativet over for den her ændring.
Der er blevet gjort godt rede for problematikken af den foregående ordfører på talerstolen, hr. Pelle Dragsted fra Enhedslisten, lige umiddelbart før jeg gik på.
Så jeg vil ikke gå det hele igennem igen.
Jeg vil bare lige kort ridse op, hvorfor vi synes det er problematisk.
Altså, vi har et kollegie af statsrevisorer, som vi har den største tillid til.
Og det er min opfattelse, at det fungerer godt, som det er i dag.
Så sker der så det, at der skal være valg til statsrevisorkollegiet, og der ser det ud til, at Enhedslisten kommer til at komme ind for første gang.
Det kommer sikkert ikke til at forandre noget.
Jeg tror, kollegiet kommer til at være lige så velfungerende og konsensussøgende, som det altid har været.
Med hvad nu den dag, hvor vi finder ud af, at den forandring, vi er med til at stemme igennem, hvis man siger ja til det her, rent faktisk kommer til at betyde noget for den konsensus, det bliver sagt der er i dag, hvor det aldrig indtil nu har været brugt, at en enkelt statsrevisor gik videre med en sag alene?
Altså, jeg var jo ikke selv med, men jeg har også oplevet sagsforløbet omkring DONG anderledes.
Jeg oplevede egentlig, at det var en enkelt, der tog teten, men det skal jeg ikke kunne sige om var tilfældet.
Men den dag, at der er en af de statsrevisorer, der sidder uafhængigt af parti, der ønsker at løfte en sag og få en undersøgelse, men ikke kan få opbakning fra en kollega, vil vi så se, at det var en fejl at lave den her ændring.
Hvis det aldrig sker, må vi jo bare sige, at godt for det, og så er der ikke noget problem.
Men det er mig umuligt at forstå, hvorfor man skal lave den her ændring, hvis alle er enige om, at det i dag ikke er et problem, at en enkelt kan løfte sagen, men at man ønsker at lave en forandring, således at der skal to til.
Og som jeg også har sagt i mine spørgsmål, bliver man sådan lidt motivsøgende.
For når man ikke får nogen gode argumenter, men hører, at det er for, som jeg forstår det, lige at tilpasse lidt, hvordan forholdene er, for at hjælpe det nye kollegie af statsrevisorer, der kommer ind, for der kommer en stor udskiftning.
, det, jeg står og siger nu, er på grænsen af, hvad vi kalder ny politisk kultur i Alternativet.
Det er jo ren motivforskning, men jeg vil sige, at det er godt nok godt solgt, og det er gået stærkt og hurtigt, lige til tiden og lige op til sommer, og det skal træde i kraft til oktober, hvor Enhedslisten kommer ind.
Og, altså, så længe jeg ikke får nogen gode argumenter, kan jeg heller ikke bakke op om forslaget.
Hvis forslaget bliver delt, så lige specifikt den her del bliver udskilt, så vil vi gerne være med til de andre rettelser, der er, og så sige blankt nej til, at der fremover skal to og ikke bare en til at få en undersøgelse i statsrevisorkollegiet.
Jeg har vist en lillebitte smule tid endnu, og der jeg vil bare komme med en personlig anekdote i de sidste 2 minutter.
Det er et andet tilfælde, men det handler også om at have en armslængde i forhold til nye partier eller enkeltstående holdninger.
Jeg har selv haft den meget lille fornøjelse at sidde med omkring en Irak-udredning i et kollegie af ordførere, hvor man fra regeringens side, den tidligere, havde valgt at nedlukke Irak-kommissionen.
Det var meget, meget upopulært, også i vores eget bagland, men vi ville gerne sikre, at der skulle være en anden udredning af det forløb.
Og det vidste vi godt ville blive upopulært, men vi fik en musketered såvel på skrift som i tale af den daværende minister på området, hr. Søren Pind, om, at vi nok skulle få det, der svarer til vetoret.
Der skulle være enighed blandt de partier, der var med i aftalen.
Det viste sig så – og nu bliver jeg endnu grovere – at man i et rum bestående af den nuværende finansminister, den nuværende økonomiminister, ordføreren for Dansk Folkeparti og den nuværende justitsminister højt og flot brød den aftale, fordi det var politisk opportunt.
Og så blev vi smidt ud af den aftale, vi havde lavet, som i forvejen var upopulær, men hvor vi forsøgte at lade være med at være delt op i rød og blå bandeblok.
Ja, men det er også sådan nogle oplevelser, der gør, at man har tillid, indtil man ikke har det længere.
Så det her er måske også et eksempel på, at der skal vi sørge for, at vores instanser er gode, så det ikke blot er ved enighed, at alt er fint, men også, når der er uenighed.
Så kan der være et parti, der løfter en sag, uafhængigt af om der er opbakning til det.
sådan lidt på dem og sige: Er det ikke lidt useriøst?
Og så får de nok vælgernes dom.
Men indtil vi har set, at den her regel bliver misbrugt, med at der er et parti, der kan løfte noget til en undersøgelse, synes jeg faktisk, at det er ødelæggende for vores tillid til Folketinget og til vores repræsentative demokrati at fjerne den så hurtigt, og lige op til at Enhedslisten står til at få deres plads.