Kirsten Normann Andersen (SF), 2018-04-26:
Tak for det, formand.
Tak til ministeren for redegørelsen, som jeg har ventet med stor interesse og stor spænding, for lad mig slå fast, at ældreplejen er svært udfordret.
Jeg havde derfor også set frem til ministerens bud på indsatser på ældreområdet, men jeg havde også en forventning om, at en redegørelse ville komme nærmere ind på ældreplejens udfordringer.
Jeg må tilstå, at på det punkt er redegørelsen en ualmindelig tynd kop te, måske fordi oplistningen af indsatsområder sidst i redegørelsen mangler en afgørende indsats, nemlig den gode pleje og omsorg.
Ingen af de tre elementer er en del af redegørelsen.
Så meget desto mere beklagelig er ministerens kølige modtagelse af to vigtige SF-forslag om faste teams og en budgetregulering, som følger den demografiske udvikling i ældreplejen.
De demografiske udfordringer på ældreområdet er enorme.
Vi bliver flere og flere ældre, og vi bliver ældre.
Det betyder også, at vi allerede i dag kan konstatere, at der skal afsættes betydelig flere ressourcer til ældrepleje, ikke til puljer, køkkener og klippekort, men til almindelig drift.
Finansministeriets egne tal viser et udgiftstræk på 1,5 mia. kr. om året hvert år frem til 2025, vel at mærke når man indregner den såkaldte sunde aldring.
Hvis man ingenting gør ved den udfordring, betyder det kort og godt, at flere og flere ældre skal deles om de samme for få ressourcer.
Det mærker de ældre, ved at det bliver sværere at blive visiteret til hjælp og sværere at få en plejehjemsplads, og de ansatte mærker det, ved at de skal løbe hurtigere, alt imens de ældre, som er visiteret til hjælp, har et endnu større behov for hjælp.
Den manglende regulering af de kommunale budgetter har allerede i dag som konsekvens, at de ansatte skal løbe ualmindelig stærkt.
Velfærdsteknologiske løsninger netop i forhold til de ældste borgere har haft særdeles begrænset effekt.
Antallet af borgere med demens er stigende, og det er i dag mere reglen end undtagelsen, at man skal være dement, før man kan blive visiteret til et plejehjem.
Således er andelen af borgere med demens på plejehjem i dag tæt på 90 pct.
Det er plejehjemmene slet ikke gearet til.
De er netop bygget til ældre og fysisk svækkede borgere, mere end de er indrettet til borgere med demens.
Det er en kæmpe udfordring.
Læg hertil, at mange fysisk svækkede borgere på den baggrund oftest ikke kan visiteres til en plejebolig, skønt netop bolig i en plejebolig sammen med andre ligestillede kunne have været den gode løsning i forbindelse med en værdig afslutning på livet, ligesom det kunne afhjælpe ensomhed.
Arbejdspresset i ældreplejen er derfor også enormt.
Det er og bliver opskriften på et højere sygefravær, når kolleger ofte er vikarer uden fast tilknytning, for så hviler der ekstra stort pres på de faste medarbejdere.
Det er derfor også fint, at ministeren er opmærksom på det højere sygefravær, der er blandt medarbejderne i ældreplejen, end der er på andre arbejdsområder, men der mangler fuldstændig en plan for, hvad man så eventuelt kan gøre ved det.
Det bliver ved konstateringen, og det er ganske enkelt ikke godt nok.
Kontinuitet er i det hele taget et nøgleord, for kendskabet til den enkelte borger har stor betydning for, hvordan en opgave gribes an.
Forberedelsen af den daglige pleje tager bare mindre tid, når man ved, hvordan den enkelte borger gerne vil plejes.
Faste kolleger, som man kender og derfor kan stole på, fordi de indbyrdes ved, hvordan teamet tænker den daglige opgaveløsning, kan frigøre tid, men ikke nok.
Så tid nok til at løse de opgaver, der skal løses, er også et indsatsområde.
Jeg kan godt forstå, at ældre borgere holder af at have frit valg.
Afsnittet om frit valg mangler imidlertid et væsentligt element, som også Ældre Sagen har peget på, nemlig at borgere er mere optaget af at have indflydelse på den hjælp, de modtager, herunder hvilke opgaver den ældre prioriterer løst, end de er optaget af logoet på uniformen.
Læg hertil de omfattende udfordringer, som der følger af frit valg af firma.
Ældreplejen har som virksomhedsområde uforholdsmæssigt mange konkurser sammenlignet med andre virksomhedsområder.
Hertil kommer de enorme administrative omkostninger, som er forbundet med at vedligeholde fritvalgsordningen, og det er en udfordring, at kommunerne har mere end almindeligt svært ved kontrollere kvaliteten af den private ældrepleje.
Det fremgår da også med al ønskelig tydelighed af et svar fra ministeren, som jeg modtog så sent som i går.
På spørgsmålet om, hvilke muligheder kommunerne reelt har for at kontrollere, at de opgaver, som kommunen har bestilt og betalt, rent faktisk også er bliver løst, henviser ministeren igen til kommunens ansvar for tilsyn.
Og selv om det ikke er forkert, er det stadig væk et ikkesvar, for faktum er, at kommunen ikke har den fjerneste chance for at kontrollere, at fru Hansen rent faktisk har fået den hjælp, som kommunen har betalt for, medmindre fru Hansen eller de pårørende selv reagerer.
Selv her risikerer man, at det bliver et spørgsmål om påstand mod påstand.
Det er en ganske alvorlig udfordring.
Udfordringen forudsætter en ligestilling af offentlige og private leverandører i offentlighedsloven, og der er der stadig væk nok at tage fat på.
Jeg har derfor også en forventning om, at ministeren fremadrettet tager nogle af de nævnte udfordringer alvorligt og er indstillet på i fremtiden at indkalde til både drøftelser og forhandlinger med ordførerne.
Der er i den grad brug for aktiv handling.
Vi kommer, hvis ministeren kalder.