Holger K. Nielsen (SF), 2016-06-02:
Jeg er fuldstændig enig med de ordførere, der har givet udtryk for, at det er en tragisk udvikling, vi ser, i Palæstinakonflikten, altså at man er så langt fra forhandlinger og løsninger, som man ikke har været længe, og at der sker en radikalisering på begge sider.
Sidst er Liebermann blevet israelsk forsvarsminister.
Hvis man har en forestilling om, at det kan bidrage til en fredsproces, skal man nok lige tænke sig lidt om.
Hos palæstinenserne ser vi, at unge mennesker i stigende grad radikaliseres og foretager angreb på almindelige mennesker, hvilket selvfølgelig giver sig udslag i en tilsvarende radikalisering hos mange unge israelere; det vil sige, at man er ved at bevæge sig længere og længere væk fra hinanden.
Og oven i alt det bidrager de vedvarende israelske bosættelser jo til, at det bliver stadig sværere at se en løsning, som jo må indbefatte en sammenhængende palæstinensisk stat, hvis der skal være en tostatsløsning.
Med andre ord: Det går meget, meget skidt.
Oven i det har man så to forhandlingsparter, der på hver deres måde fungerer sådan rimelig dysfunktionelt.
Hvad de reelt vil komme frem til er formentlig et system som i Sydafrika i sin tid med nogle palæstinensiske bantustans i et reelt israelsk apartheidregime.
Det er i hvert fald sådan, det vil udvikle sig, hvis der ikke sker noget.
Omvendt står det meget skidt til hos palæstinenserne.
Abbas er gammel; de gamle ledere har mange lig i lasten og har svært ved at få autoritet hos befolkningen; Hamas, der jo ikke har en løsning på noget som helst – heller ikke for palæstinenserne – har tabt vind i sejlene.
Med andre ord: Der er tale om to helt dysfunktionelle parter, der står over for hinanden og skal forsøge at forhandle.
I den situation har palæstinenserne så bedt omverdenen om at blive anerkendt som stat.
Er det ikke rimeligt, at man anerkender en palæstinensisk stat?
Det er det, selvfølgelig.
Og alle de der formalistiske argumenter giver jeg ikke meget for.
Da Israel blev anerkendt i 1948, var der ikke noget sammenhængende område med klare grænser, og der er adskillige eksempler på, at man fra omverdenens side går ind og anerkender stater i en proces mod noget; det gjorde man også i Kosovo, så det er ikke ukendt.
Og derfor er det jo et politisk spørgsmål, om man vil gå ind og så give den støtte til palæstinenserne og lægge det pres på Israel.
Mange siger så, at det jo ikke er en løsning på det.
Nej, selvfølgelig er det ikke det, og selvfølgelig var det da en kæmpefordel, hvis man fik hele EU med på en sådan politik.
Det støtter vi fuldt ud.
Og selvfølgelig er det da rigtigt – som hr. Martin Lidegaard var inde på – at økonomiske tiltag formentlig har større virkning – javist, javist.
Men det udelukker jo ikke det her tiltag.
Det er derfor, jeg synes det er ligesom lidt afgørende, om man er klar på det.
Og vi skal faktisk være klar på, at der i andre europæiske lande foregår en diskussion om det her.
Der er parlamenter, der har vedtaget anerkendelse.
Det er ikke folkeretlig gyldigt, som når en regering gør det, det er klart, men der ligger jo en politisk vilje i det.
Så et eller andet sted synes jeg, at man bliver for bagstræberisk, når man sådan fuldstændig afviser det her med, at det jo ikke hjælper noget, at det er andre ting, der skal til, og jeg ved ikke hvad.
Jeg synes sådan set, det er et lille bidrag, man kunne give.
Nogle vil kalde det symbolsk, måske, men alligevel et lille bidrag, man kunne give, til, at den ene part kunne få lidt mere gang i forhandlingerne og få lidt større legitimitet, lidt større autoritet.
Og over alt det står der jo en almindelig retfærdighed i, at også palæstinenserne har ret til en stat, ligesom andre har.