Alex Vanopslagh (LA), 2021-06-02:
Det er jo som at være til gruppemøde i Liberal Alliance – det er fantastisk; der er en dejlig udsigt.
Og der er også den gode nyhed, at Danmark er på vej ud af coronakrisen.
Nu må vi videre, nu vil vi videre, og nu skal vi videre.
Vi skal videre fra det ekstreme forsigtighedsprincip, der holder danskerne i meningsløse restriktioner.
Vi skal videre fra forbud, påbud og kontrol og videre mod friheden og den normale hverdag.
Det tror jeg godt vi kan blive enige om i det her lille, snævre flertal herinde.
Coronaen har afsløret, hvor afhængige vi er af hinanden, hvor ensomme vi bliver, når staten tvinger os til at leve i hver vores boble, og hvor frustrerede vi bliver, når vi er afhængige af hjælpepakker frem for at kunne gøre det, vi er bedst til.
Min fornemmelse er, at statsministeren mener, at coronakrisen har vist os værdien af en stærk stat, værdien af politisk vilje.
Jeg mener egentlig, at coronakrisen har vist os, hvor lidt staten egentlig kan, når det kommer til stykket.
Ja, det har været nemt for staten og statsministeren at lukke samfundet ned, men hold da op, hvor er det svært at åbne samfundet igen.
Og ja, det har været nemt for staten at bekæmpe smitte for næsten enhver pris, men dermed har vi også bekæmpet lykke, glæde, spontanitet, menneskelighed og samvær.
Så nu vil vi videre.
I Liberal Alliance er det ikke bare coronakrisen, vi vil videre fra; vi vil videre endnu.
I det Danmark, jeg drømmer om, men ikke rigtig det Danmark, du kender, vil der være flere, som har modet og lysten og viljen til at springe ud som selvstændig og som iværksætter.
I det Danmark, jeg drømmer om, men ikke i det Danmark, du kender, respekterer og værdsætter og hylder vi de selvstændige for deres virkelyst og initiativ.
I det Danmark, jeg drømmer om, men ikke i det Danmark, du kender, har vi erstattet misundelse, lighedsmageri, stilstand og høje skatter med storsind, optimisme, fremskridt og lavere skatter.
Der er måske nogle herinde, der tænker, at Liberal Alliance er som sådan en dårlig playliste, hvor der kun er ét nummer, der kører på repeat, og nummeret er »Lavere skatter« med dj Vanopslagh.
Og jeg skal da indrømme, at lavere skatter er hjerteblod for os, og det er det, fordi vi betaler vores skat med det mest dyrebare, vi har, og det er hverken penge eller glæde, vi betaler vores skat med, nej, det er derimod vores tid, som vi betaler skat med.
Den tid, vi bruger på at arbejde for at betale skat – og det er alligevel omkring halvdelen af tiden – får vi ikke igen.
Det er på bekostning af familie, lokalsamfund og fællesskaber af enhver slags.
Derfor er det anstændige spørgsmål for hver krone, vi bruger i den offentlige sektor: Er det virkelig værd at tage folks tid for dét?
Og det er jo sådan set derfor, der er brug for Liberal Alliance, for ingen andre virker særlig interesserede i at bruge mindre af folks tid.
Og vejen til det gode samfund handler om at give tid tilbage til borgerne og dermed til hinanden.
En af de befolkningsgrupper, som lider mest under fejlslagen systempolitik, er børnene.
Det er ikke mit barn, det er ikke statsministerens børn, det er heller ikke fru Pia Olsen Dyhrs børn, for de kommer alle sammen til at gå i en friskole, men det er derimod de børn, der går i folkeskolen.
Politisk har vi gjort folkeskolen værre, særlig med den seneste folkeskolereform.
Den seneste evaluering viser, at børnene aldrig har været mere kede af at gå i skole, end de er i dag, og at de i øvrigt er blevet dårligere til fagene, end de var før reformen.
Folkeskolens formål bør altså være at give børn og unge den nødvendige dannelse, de nødvendige færdigheder og de nødvendige kundskaber til at kunne klare sig godt.
Det kunne ske, mener vi, med udgangspunkt i noget obligatorisk læringsindhold, et nationalt pensum så at sige, som definerer den vigtigste viden og de vigtigste færdigheder inden for hvert fag, som vi skal overlevere fra generation til generation, og som er grundstenen for at være et dannet menneske, og så ellers give skolerne et hundrede procent frihed til, hvordan de underviser.
Men i Danmark har vi valgt det modsatte.
Vi har politisk skabt, med åbne øjne, en folkeskole, der er styret efter læringsmål, altså efter, at eleverne skal lære at lære.
De skal have kompetencer såsom at være omstillingsparate, innovative, kreative, formidlingsdygtige – fortsæt selv – frem for at have konkret viden og konkrete færdigheder.
Og på den måde har vi politisk tømt folkeskolen for mening, for indhold og for faglighed.
Statsministeren siger, at folkeskolen er domineret af abstrakte overakademiske skolemetoder, og statsministeren har ret.
Det skal vi gøre noget ved.
Og vi skal gøre noget ved det, der står særlig centralt i folkeskolen, nemlig ansvar for egen læring, altså at det er elevernes eget ansvar at finde ud af, hvad de ikke ved, og hvad de skal lære,
for i praksis betyder det, at når børnene kommer fagligt bagud, er det deres eget ansvar.
Det grænser til det ondskabsfulde.
Og deri ligger den sande præstationskultur, som får en del unge og børn til at gå ned med stress og angst.
For det rammer børn hårdt, hvis de står alene med ansvaret for deres faglige udfordringer.
Det er en tragedie.
Lad os få vendt rollerne om.
Det skal være lærerens ansvar at undervise børnene.
Læreren skal ikke være en coach, men derimod en faglig myndighed.
Og vi bør i samme ombæring overveje en universitetsbaseret læreruddannelse, der skal hæve kvaliteten og prestigen i lærergerningen.