Søren Pape Poulsen (KF), 2018-11-06:
Der er jo stærke holdninger og følelser i den her debat, og det er jo rigtig, rigtig godt.
Som bekendt gennemfører de to lovforslag, som vi behandler i dag, en række initiativer i den politiske aftale om en reform af indsatsen mod ungdomskriminalitet, som regeringen, Dansk Folkeparti og Socialdemokratiet indgik i juni måned.
Det er en omfattende reform, der skal sikre en ny og helhedsorienteret indsats mod ungdomskriminalitet.
Ungdomskriminaliteten har i en årrække været faldende.
Det er meget positivt.
Men der er stadig en hård kerne af en ungdomsårgang, som står for en uforholdsmæssigt og alt for stor andel af den samlede ungdomskriminalitet.
Det skal vi sætte en stopper for.
Når børn og unge begår kriminalitet tidligt i livet, kan det være starten på en kriminel løbebane, som kan ende med omfattende og alvorlig kriminalitet, og derfor skal der sættes mere konsekvent og tidligere ind over for ungdomskriminalitet.
Der skal være en mærkbar reaktion, så barnet eller den unge forstår, at alle handlinger har konsekvenser.
Den nuværende kommunale indsats mod ungdomskriminalitet mangler fælles retning og konsekvens.
Der tages ikke i tilstrækkeligt omfang hånd om børn og unge, der er på vej ud i en kriminel løbebane, og derfor er der behov for en ny indsats med et klart mål: Børn og unge skal bringes ud af kriminalitet og tilbage i fællesskabet.
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at reformen om indsatsen mod ungdomskriminalitet i den seneste tid har været genstand for en del debat i medierne.
Flere organisationer har bl.a. hævdet, at der reelt er tale om sænkelse af den kriminelle lavalder, og at formålet med reformen er at straffe børn.
Det er ganske enkelt ikke rigtigt.
Det er en grundlæggende misforståelse, at den kriminelle lavalder de facto nedsættes med reformen.
Børn skal ikke i fængsel.
Reformen skal i stedet styrke den sociale indsats markant, så børn og unge så tidligt som overhovedet muligt bringes ud af kriminalitet og tilbage i fællesskabet.
Det er også en misforståelse, at det er noget nyt, at en konkret mistanke om kriminalitet har betydning for, om der skal iværksættes foranstaltninger i forhold til et barn eller en ung.
Det sociale system er i dag allerede indrettet sådan, at politiet orienterer kommunen, når et barn eller en ung under den kriminelle lavalder er mistænkt for kriminalitet.
Det sociale system behandler altså allerede i dag sager, hvor barnet eller den unge er mistænkt for kriminalitet, og hvor barnet eller den unge måske nægter at have begået kriminalitet.
Med de grundlæggende misforståelser ryddet af vejen vil jeg nu vende mig mod de nye initiativer, som regeringen ønsker at gennemføre med lovforslagene.
Et helt centralt initiativ i reformen er oprettelsen af et nyt ungdomskriminalitetsnævn.
Det sker med lovforslaget om bekæmpelse af ungdomskriminalitet.
Den nye indsats mod ungdomskriminalitet står på skuldrene af den eksisterende sociale lovgivning, og der er ikke behov for nye sociale foranstaltninger.
Ungdomskriminalitetsnævnet vil derfor kunne pålægge børn og unge stort set de samme foranstaltninger, som i dag fastsættes af kommunerne eller det kommunale børn og unge-udvalg.
Men vi skal som samfund vise, at vi tager vores ansvar på os.
Vi skal forpligte de ansvarlige myndigheder, og vi skal turde nytænke indsatsen, så der både er en mærkbar og hurtig konsekvens for børn og unge, når de begår kriminalitet, samtidig med at de får hjælp til at komme ud af en kriminel løbebane.
Derfor skal Ungdomskriminalitetsnævnet som noget nyt i endnu højere grad end i dag forpligte børn og unge, deres forældre og kommunerne til aktivt at være med til at sikre, at barnet eller den unge ikke ender som en kriminel voksen.
Det skal ske ved, at Ungdomskriminalitetsnævnet fastsætter skræddersyede og længerevarende indsatser med udgangspunkt i det enkelte barn.
Barnets eller den unges udvikling skal følges tæt, og der skal være en hurtig reaktion, hvis barnet eller den unge igen kommer på afveje.
Ungdomskriminalitetsnævnets afgørelser skal være bindende for kommunerne.
Ungdomskriminalitetsnævnet skal behandle sager om børn og unge i alderen 10-17 år, som er mistænkt eller dømt for personfarlig kriminalitet, f.eks. vold, voldtægt eller røveri.
Ungdomskriminalitetsnævnets afgørelser skal gå på to ben, en straksreaktion, som skal være af opdragende og genoprettende karakter og et længerevarende forbedringsforløb, et forløb, der fastsættes på baggrund af barnets eller den unges situation og sagens omstændigheder.
Det bringer barnet eller den unge tilbage på rette spor.
Jeg vil gerne understrege, at Ungdomskriminalitetsnævnets opgave er at fastsætte den reaktion, som konkret er bedst egnet til at få barnet eller den unge ud af kriminalitet og tilbage i fællesskabet.
Derfor skal nævnet i alle sager foretage en konkret og individuel vurdering med udgangspunkt i det enkelte barns eller den enkelte unges samlede situation.
For at sikre, at Ungdomskriminalitetsnævnets afgørelser følges op i virkeligheden, er et andet centralt initiativ i samme lovforslag, at der oprettes en ungekriminalforsorg.
Ungekriminalforsorgen skal sammen med opholdskommunen føre tilsyn med, at barnet eller den unge følger Ungdomskriminalitetsnævnets afgørelse.
Ungekriminalforsorgen skal samtidig føre tilsyn med, at kommunerne iværksætter de indsatser, der er truffet afgørelse om i nævnet. Hvis en kommune ikke lever op til sine forpligtelser efter Ungdomskriminalitetsnævnets afgørelse, har ungekriminalforsorgen pligt til at underrette nævnet.
Mindre forseelser, som ikke vil falde inden for Ungdomskriminalitetsnævnets område, kan også være en glidebane til gentagen eller grov kriminalitet, og derfor skal det sikres, at kommunerne hurtigt og effektivt sætter ind med en social indsats over for børn og unge, der er på vej ind i en kriminel løbebane.
Samtidig skal forældrene forpligtes til at tage ansvar og støtte barnet eller den unge i at komme ud af kriminalitet.
Regeringen foreslår konkret, at vi styrker anvendelsen af forældrepålæg og børn og unge-pålæg.
Anvendelsesområdet for pålæggene foreslås udvidet til alle sager, hvor et barn eller en ung er mistænkt eller sigtet f.eks. for overtrædelse af straffeloven.
I dag kan pålæggene kun gives ved strafbare handlinger af grov karakter.
Vi skal jo ikke vente, til et barns eller en ungs negative adfærd er intensiveret.
Vi skal gribe tidligt ind, og hvor frivilligt samarbejde mellem barnet og forældrene ikke giver resultater, skal vi pålægge barnet og forældrene at tage ansvar for, at barnet kommer tilbage i en positiv udvikling.
Vi foreslår også, at den målgruppe udvides, så pålæggene kan anvendes over for børn i alderen 10-11 år, som allerede på dette tidspunkt udviser en sådan negativ adfærd, at deres udvikling er i fare.
Vi skylder vores børn, at vi ikke lader stå til.
Vi skal tage tidlig hånd om problemerne og sætte ind med en samlet forebyggende indsats, som skal få barnet tilbage på ret kurs.
For nogle børn og unge kan det jo så være nødvendigt at blive anbragt uden for hjemmet for at komme ud af en kriminel løbebane.
Det er ofte børn og unge, som har meget komplekse problemer, og som har behov for en hverdag, der er bygget op omkring faste rutiner og regler.
Her er det særlig vigtigt, at de døgninstitutioner, hvor børnene og de unge anbringes, kan skabe en forudsigelig og tryg hverdag, som bedst muligt understøtter, at de kommer tilbage på ret kurs.
Vi kan se, at der i dag er væsentlig forskel i den pædagogiske praksis på tværs af døgninstitutioner, hvor de unge bliver anbragt.
Med reformen sættes der derfor også fokus på at ensrette indsatsen over for børn og unge, der er anbragt på en døgninstitution.
Samtidig skal der fremover være pligt til at fastsætte en husorden på delvis lukkede og sikrede institutioner og afdelinger.
Husordenen skal fastsætte rammerne for acceptabel adfærd på institutionen, og der skal være klar og mærkbar konsekvens, hvis husordenen ikke bliver overholdt.
Det kan være nedsættelse og fratagelse af lommepenge, og hvis det bliver nødvendigt skal personalet kunne anvende fysisk magt for at standse en overtrædelse af husordenen.
Det her betyder jo ikke, at personalet skal se bort fra deres socialpædagogiske viden.
Det er dem, som kender børnene og de unge, og derfor skal de selvfølgelig altid arbejde ud fra en pædagogisk tilgang, der forebygger magtanvendelse.
En anbringelse skal ske under sikre og trygge forhold, og et anbragt barn eller en ung skal ikke udsætte sig selv eller andre for fare.
Personalet skal have sikre og trygge rammer, så de kan arbejde pædagogisk med de anbragte børn, og derfor skal sikkerheden i dagligdagen på de delvis lukkede og sikrede døgninstitutioner styrkes.
Det skal ske ved at indføre obligatorisk tv-overvågning af indendørs fællesarealer og pligt til at anvende døralarmer til de unges værelse.
Indsatsen mod indsmugling af våben og euforiserende stoffer skal styrkes ved, at der i visse tilfælde må ske kropsvisitation på de sikrede døgninstitutioner.
På de sikrede døgninstitutioner er der unge, der er mistænkt for alvorlig kriminalitet, og som derfor er placeret i varetægtssurrogat.
Nogle af dem er også underlagt kommunikationskontrol.
På de samme institutioner sidder der da også børn og unge, som ikke er underlagt kommunikationskontrol, og disse børn og unge kan derfor blive udsat for trusler fra de børn og unge, der er underlagt kommunikationskontrol, og som forsøger at få fat i en telefon.
Det kan skabe mistrivsel og utryghed.
Derfor fastsættes der regler om, at telefonopkald kun må foretages på bestemte områder og i bestemte tidsrum.
På den måde øges sikkerheden for de anbragte børn og unge, ligesom kommunikationskontrollen bedre kan håndhæves.
Som jeg nævnte indledningsvis, er reformens formål klart.
Børn og unge skal bringes ud af kriminalitet og tilbage i fællesskabet.
Det er afgørende for det enkelte barns og den enkelte unges muligheder i livet, og det er samtidig afgørende for, at Danmark også på lang sigt vil blive ved at være et trygt og sikkert land.
Med de bemærkninger skal jeg takke for indlæggene og se frem til den videre behandling her af lovforslagene.