Christian Friis Bach (RV), 2023-03-28:
Tak for det.
Og tak til udenrigsministeren for en god redegørelse og for denne drøftelse af tre organisationer – i særlig grad selvfølgelig OSCE og Europarådet – der udgør kernen i den sådan lidt bredere europæiske arkitektur for fred, samarbejde og menneskerettigheder, som blev skabt i perioden lige efter anden verdenskrig.
Det er bekymrende at se, at OSCE gennem de sidste år – og selvfølgelig særlig med Ruslands invasion i Ukraine – ikke har kunnet spille den rolle, organisationen var tiltænkt, når det gælder forebyggelse af konflikter, varsling af konflikter og krisestyring.
Det er jo en stor falliterklæring for organisationen, og det bør, som hr. Søren Søndergaard også antyder, føre til grundlæggende refleksion over dens fremtid.
Men det er godt at se, at Danmark det til trods forsøger at bruge enhver mulighed for at skabe resultater, om det så gælder Demokratiprisen, arbejdet for at bekæmpe tortur eller vennegruppen for journalisters frihed og mediefriheden i en tid, hvor det jo er et stigende problem i Europa og ikke mindst i Rusland.
Jeg synes også, det er godt, at Danmark bruger OSCE som platform til at udtrykke solidaritet med Ukraine og holde Rusland ansvarlig.
Men vi skal også sikre, at vi fortsat bruger OSCE til at forebygge konflikter alle de steder, hvor det kan lade sig gøre.
Også Europarådet har jo været udfordret, men her har vi med den markante eksklusion af Rusland kunnet sende et stærkt signal.
Og det er godt, at Danmark også her forfølger enhver mulighed for at holde Rusland ansvarlig for de værdier og de menneskerettigheder, som Europarådet bygger på, og bruger Menneskerettighedsdomstolen til at forfølge de ansvarlige bag de forbrydelser og menneskerettighedskrænkelser, der skete før den 16. september, og til at rejse en række sager imod Rusland og intervenere til støtte for Ukraine.
Vi skal også bakke op om drøftelserne omkring, hvordan vi kan tilrettelægge den særdomstol, der skal etableres for at retsforfølge aggressionsforbrydelsen, om end den drøftelse, vi havde i Europa, måske ikke er den rigtige ramme.
Men vi må bruge enhver anledning til at få etableret den særdomstol, og det klare signal fra regeringen i Ukraine er, at de ikke ønsker en hybriddomstol, men ønsker en international domstol, så ingen kan gå fri, så enhver forbrydelse kan forfølges.
Og jeg kunne godt tænke mig også at høre udenrigsministerens vurdering af, hvilken rolle Europarådet kunne spille, og hvordan vi kommer videre med den diskussion.
Det er godt, man ser på at etablere et skadesregister for erstatning.
Så er det også godt, at Danmark fortsætter sammen med andre ligesindede og sikrer, at Europarådets medlemmer efterlever deres forpligtelser – det har der været fokus på hos stort set alle ordførere – og at man overholder Menneskerettighedsdomstolens afgørelser.
Her skal Danmark være en tydelig stemme, og vi skal også engagere os i de diskussioner om, hvordan Europarådet kan spille en endnu mere aktiv rolle, når det gælder demokrati, retsstat og menneskerettigheder i det nye Europa, som tegner sig efter Ruslands invasion – for det bliver der brug for.
Det er godt at se, at man også i Østersørådet fra dansk side engagerer sig i ethvert fremskridt, man kan forsøge at skabe.
Det er alt fra menneskehandel, beskyttelse af børn og havvindmøller til civil beskyttelse.
Men i forbindelse med gennemgangen af de europæiske organisationer vil jeg afgive en stilfærdig protest over, at der ikke er ofret nogen ord på FN's regionale kommission for Europa, UNECE – den organisation, som jeg i 3 år var så privilegeret at stå i spidsen for.
UNECE var måske ikke en organisation, der skabte, eller er ikke en organisation, der skaber overskrifter, når det gælder sikkerhed, demokrati eller menneskerettigheder.
Men det er en organisation, der jo med EU som forbillede i virkeligheden siden anden verdenskrig faktisk skabte og har skabt solide resultater, når det gælder et økonomisk og meget praktisk samarbejde mellem Øst og Vest, som et lille bidrag til fredelig sameksistens.
Det, der slog mig i min tid i UNECE, var, hvordan man selv i de mest markante kriser i Europa formåede fortsat at tale sammen om praktiske og konkrete problemer, som man ønskede at løse.