René Christensen (DF), 2018-09-06:
Tak for det.
Større tryghed og mere nærhed er overskriften for finansloven for 2019.
Det er da ikke så ringe en overskrift endda at skulle gå i gang med at arbejde med, og jeg vil da også sige, at når man ser på det med Dansk Folkepartis øjne, er det også en finanslov, hvor vi mere skal tale om indhold, end hvor vi skal slås om, hvad vi er uenige om.
Vi er rigtig glade for, at sådan noget som topskattelettelser, selskabsskattelettelser og andet er pillet ud, så vi fra Dansk Folkepartis side ikke skal bruge så meget politisk kapital på at kæmpe noget ud, men mere bruge forhandlingerne på at tale om, hvordan vi skal få den her finanslov til at være en god, afbalanceret finanslov.
Så udgangspunktet er langt bedre, end vi tidligere har været vant til.
Et af de områder, hvilket nok ikke vil komme bag på nogen, som betyder noget for Dansk Folkeparti, er selvfølgelig ældreområdet.
Når man ser finansloven, kan man se, at der også er sat lidt af til ældreområdet, det er ikke de store beløb.
Der er sat 180 mio. kr. af i 2019 til et meget vigtigt emne, nemlig rekruttering, og det er faktisk en af de udfordringer, der er i ældreplejen.
Vi kan jo sådan set sætte alle de penge af, vi gerne vil, men hvis der ikke er noget ordentlig arbejdskraft at få fat i, er det ikke pengene alene, der hjælper.
For hvad er det for en udfordring, der er derude?
Det er netop, at som sosu-assistent er det jo ikke den høje timeløn, man har, og desværre har man også få timer.
Der er meget få sosu-assistenter, som er ansat på 37 timer.
Rigtig mange er desværre ansat på mindre, 30 timer og helt ned til 25 timer, og så bliver det svært at være selvforsørgende med en lille timeløn og relativt få timer
, så det vil vi rigtig gerne diskutere videre med regeringen.
En anden ting, som fylder meget for Dansk Folkeparti, er folkepensionens købekraft, og der må vi sige, at når vi kigger bagud, er folkepensionen blevet udhulet.
Den købekraft, som den enkelte folkepensionist har, er ikke den samme, som man kan se i udviklingen i resten af samfundet.
Derfor bliver vi nødt til at se på, hvad årsagen er til, at købekraften er blevet mindre for den enkelte folkepensionist.
Det er satspuljen, og det er bestemt ikke et angreb på satspuljen.
Vi ønsker, at vi får en debat om, hvordan vi kan friholde pensionister fra at bidrage til satspuljen.
Satspuljen er i dag oppe på et beløb, der hedder 14 mia. kr. årligt, så det er jo ikke, fordi der ingen penge er til socialt arbejde, hvis man tager cirka halvdelen af finansieringen ud, og det er det, man vil gøre, hvis man tager pensionisterne ud af ligningen, altså at pensionisterne ikke fortsætter med at få udhulet deres folkepension.
Så har der været gjort lidt grin med, og jeg vil næsten sige, at det blev der også gjort her fra talerstolen, de her 43 kr.
Det er jo ingen penge at komme med.
Man skal bare huske, at det er de 43 kr., der over sigt er blevet til 12.000 for et par og 8.000 for en enlig.
Vi er nu inde i en højkonjunktur, og hvis vi fortsætter med det i en årrække – det håber vi i Dansk Folkeparti at vi gør – bliver der også et lønpres.
Det er vi sådan set vant til.
Så må man bare sige, at i 2019 vil det være over 500 kr. – 516 kr. helt nøjagtig – for en enlig folkepensionist, man får mindre.
Hvis det fortsætter i 2020, er det yderligere 516 kr., og så er det 1.032 kr. på 2 år, som folkepensionisten får mindre.
Jeg tror, at mange folkepensionister synes, at 1.000 kr. er mange penge.
Hvis vi lægger det sammen i 10 år, snakker vi altså omkring 6.000 kr., som det her vil udhule, hvis vi ikke stopper det.
Vi skal stoppe ulykken, og det gør vi ved at pille pensionisterne ud af ligningen i forhold til finansieringen af satspuljen.
En ting, som også er vigtig, er modregningsreglerne, og der er det rigtigt, som også den socialdemokratiske ordfører, hr. Benny Engelbrecht, sagde: Der er simpelt hen et udestående.
Det kan man jo også se i Ældre Sagens blad at statsministeren siger, nemlig at der er et udestående i forhold til modregningsreglerne, når vi kigger på folkepensionisterne.
Det vil vi gerne være med til at løfte også i forbindelse med finanslovsforhandlingerne.
Det er en god sag for alle.
Der er reelt ingen tabere.
Prisen er der selvfølgelig, og den er ikke så høj.
Vi er igen i en højkonjunktur, så hvorfor ikke benytte os af, at der faktisk er ældre, som er stærke, som gerne vil blive på arbejdsmarkedet, men ældre er ligesom alle os andre.
Jeg tror sådan set ikke, at de går på arbejde, uden at de selvfølgelig også får en gevinst, og i dag er der nogle, der faktisk får et meget stort minus ved at tage de sidste timer.
Så modregningsreglerne skal vi selvfølgelig have kigget på i forhold til folkepensionister, således at det kan give et arbejdsudbud, en arbejdsglæde og måske også en mulighed for, at flere pensionister kan træde roligt ud af arbejdsmarkedet, altså gå ned i tid, og på den måde komme roligere ud i deres otium, altså deres pensionstilværelse.
En anden ting, som vi fra Dansk Folkepartis side vil prioritere meget højt i forbindelse med de forhandlinger, vi skal have med regeringen, er omprioriteringsbidraget på uddannelse.
Det står vi på mål for, og vi mener faktisk også, at det omprioriteringsbidrag kan have en værdi, altså det her med at kigge på sin virksomhed, og det skal man også gøre på uddannelse og andre steder, og spørge, hvordan vi kan holde en god kvalitet, men samtidig gøre det lidt billigere.
Man skal huske, at de penge, der er taget ud, jo ikke er forsvundet.
De er jo gået til anden velfærd rundtomkring, anden velfærd, som vi kan glæde os over, og som vi har kunnet finansiere.
Men vi ser specielt på erhvervsskolerne, at vi har en udfordring.
Og hvorfor så lige erhvervsskolerne?
Det er, fordi når vi kigger på erhvervsskolerne, kan vi se, at de har den udfordring, at vi lavede en erhvervsskolereform, som vi synes er rigtig god, men som jo faktisk handler mere om folkeskolen, end den handler om erhvervsskolerne, nemlig det her med, at man nu skal have et højere fagligt niveau for at kunne træde ind på en erhvervsskole.
Der er elevtallet faldet markant.
Desværre er det sådan, og det kunne man jo se i forbindelse med fgu-forhandlingerne, at vi i Danmark desværre har produceret 35.000 unge under 25 år, som er visiteret til fgu.
Det vil sige, at vi har 35.000 unge, som ikke har kompetencerne til at gå i gang med en ungdomsuddannelse, og det presser selvfølgelig erhvervsskolerne, at den gruppe ikke længere kan rekrutteres.
En anden ting, som også presser erhvervsskolerne, er, at vi er inde i en opgangstid.
Og hvordan kan det så det?
Hvis man kigger på gennemsnitsalderen på en erhvervsskole, er den langt højere, end den er på gymnasierne.
Folk går ikke altid direkte fra 9. klasse eller 10. klasse til en erhvervsskole.
Der er mange +20-årige, og når vi har højkonjunktur, er der en del af dem, som vælger selvforsørgelse, altså job, ufaglærte job, og det er jo sådan set også godt nok for den enkelte, men derfor er kundegrundlaget mindre for erhvervsskolerne, og derfor ønsker vi, at 2-procentskravet på erhvervsskolerne stoppes i 2019.
Vi vil også gerne diskutere det resterende omprioriteringsbidrag, altså hvordan man kan gøre det, for når man indfører noget samtidig, behøver man jo ikke at fjerne det samtidig.
Vi har også en udfordring i forhold til de små gymnasier.
Vi frygter sammenlægning i fremtiden, fordi man skal rationalisere, og så får vi længere til uddannelse.
En anden ting, som regeringen også lægger op til, er jo at tale om sundhed.
Man lægger også op til, at vi skal diskutere en sundhedsreform senere.
Vi kan jo se, at vi har nogle udfordringer.
Som alle andre tror jeg, at for borgerne, hvis de bliver syge og har behov for et behandlingstilbud, handler det egentlig om at blive rask.
I dag oplever borgerne måske mere end nogen sinde, at det, det kommer til at handle om, er, hvem der skal betale regningen.
Vi synes i Dansk Folkeparti, at det er rigtig fint, at man ikke ligger på et hospital og optager en seng, hvis der er en anden, som har mere behov for det.
Man kan komme ud og ligge i en anden seng, hvor det rationelt giver mening at være.
Borgeren kommer tættere på hjemmet osv. osv.
Men det, vi ikke kan forstå, er, at man, hvis man ligger i den ene seng på sygehuset, altså i en regionsseng, er en del af sundhedsvæsenet.
Når man så dagen efter med den samme udfordring, som man havde i går, ligger i en seng tæt på sit hjem i det kommunale, koster det pludselig penge flere steder.
Det bliver vi nødt til at få kigget på, og den udfordring, der ligger i det, er jo, at vi kører i søjler.
Vi vil gerne have lagt søjlen ned.
Jeg vil gerne sige, at når man taler om at nedlægge regionerne eller omstrukturere regionerne, handler det jo ikke om det personale, der er derude.
Det handler mere om den struktur, vi har.
Det handler ikke om, at det personale, vi har på sygehusene, ikke gør det rigtigt.
Det handler ikke om, at de læger derude ikke gør det rigtigt.
Det handler om, at den struktur, vi har, hvor vi har flere politiske lag, ikke fungerer.
Vi har to søjler.
Vi har en søjle, der hedder region, vi har en søjle, der hedder kommune, og de to kæmper mod hinanden.
Vi skal have lagt søjlen ned, og det er ikke noget, man gør på en dag, men den diskussion vil vi faktisk gerne allerede tage nu.
Vi kan se mere og mere, at det giver udfordringer, at vi kører vores sundhedsvæsen i de søjler, som vi gør.
Så der er masser at tage fat på i finansloven, og vi ser selvfølgelig frem til de forhandlinger, som der kommer, men jeg må sige, at de ting, som nok er de største klumper, selvfølgelig er ældreområdet, som fylder meget, og vi er glade for, at regeringen også har taget det med i forhold til de udfordringer, der er med rekruttering, men en anden ting er også, at når vi lever længere, lever vi også længere og er friske.
Derfor skal man have mulighed for at blive på arbejdsmarkedet, uden – selvfølgelig – at vi har et skattesystem, der gør, at det ikke kan betale sig, samtidig med at vi skal have stoppet den udhuling, der er, af den købekraft, som pensionisterne har, for vi må jo sige, at det at blive ældre i dag koster mange penge, og så kan man sige: Hvordan kan det koste mange penge at blive ældre?
Det gør det vel, hvis man bliver plejekrævende og ikke længere kan være i sin egen bolig.
Hvis nogen har prøvet at få et ældre familiemedlem visiteret til en ældrebolig, komme på et plejecenter, bliver man forbavset over, hvad det første, der sker, er, og det er, at man skal skrive under på, hvad man gerne vil have.
Vil man have noget mad?
Hvad er det for en service, man vil have, når man ikke selv kan gøre det?
Og der betaler man altså ved kasse et, og det er en af de udfordringer, der er også i forhold til den købekraft, som de ældre desværre har fået udhulet over en lang periode.
Det ønsker vi at stoppe.
Tak for ordet.