Morten Messerschmidt (DF), 2020-01-10:
Tak, formand.
Der er enkelte særlige begivenheder i danmarkshistorien, hvor politik er blevet lagt til side, og hvor danskere har rejst sig som brødre og søstre forbundet til det fædreland, som er deres.
I år fejrer vi 100-året for genforeningen, som kom i stand efter Versaillesforhandlingerne, hvor slesvigerne blev spurgt, og hvor de satte deres kryds.
Man blev ikke spurgt, om man var socialdemokrat, konservativ, radikal eller socialist, men om man var dansk eller tysk.
Det fejrer vi i dag, fordi Danmark er vores, som en familie, hvor man kan strides intellektuelt, politisk og på alle andre områder, men hvor man alligevel er brødre og søstre.
Besættelsen – de 5 mørke år fra 1940-1945 – var en tilsvarende begivenhed, hvor modstandsbevægelsen bestod af kommunister, konservative og radikale.
Det var folk, som lagde deres politiske uenigheder til side og gjorde Danmark til deres fælles egentlige sag.
Så det at være dansk er altså mere end at stemme ved folketingsvalget.
Det er mere end at gå ind for kønnenes ligestilling og grundloven, som vi kender den fra 1953.
Det stikker dybere.
Og dog fylder det ikke ret meget, hvis man følger den daglige debat.
Vi er blevet enige om at få dannebrog i Folketingssalen.
Vi er endda nået dertil, hvor hr. Jeppe Bruus fra Socialdemokratiet roste den tidligere formand for Folketinget for gerningen.
Det har dog alligevel været en proces, en lidt lang fødsel, men vi er nået dertil.
Og det er jo godt, fordi netop dannebrog forener alt det, der ikke er politik, men det gør, at vi alle 179 med kærlighed kan sige: Ja, det er mit flag.
Det er et flag, som vi har lært at kende fra det folkelige, som hr. Jens Rohde nævnte, på juletræet, i kolonihaven, men også har lært at kende fra det højstemte.
Det er et flag, der på den måde adskiller sig meget fra andre nationers flag.
Det tyske flag ser man vejre på toppen af statsbygninger.
Det gør vi også i Danmark, men vi ser det også i lagkagen.
Og på den måde er dannebrog noget særligt folkeligt, noget særligt dansk.
For mig og Dansk Folkeparti er det derfor fuldstændig åbenlyst, at netop valdemarsdag, hvor vi jo ikke bare markerer, at vi engang fik lukket for det vendiske sørøveri, men hvor vi selvfølgelig også markerer det langt vigtigere budskab, at Gud sendte os dette flag, er det, der favner os danske, hvor vi jo netop på tværs af tro og politik og anden uenighed kan læne os tilbage som brødre og søstre og sige: Det her er vores hjem.
Og netop i en tid, en folkevandringstid, er der måske særlig grund til at gøre det klart, hvad det betyder.
Jeg tror, at en stor del af de problemer, som vi har med folk, der kommer udefra og kommer til Danmark og gerne vil være en del af Danmark, måske skyldes, at det ikke altid er lige klart for os, der føler os som danske, hvad det egentlig er.
Hvor andre nationer og måske især de lande, de pågældende mennesker typisk kommer fra, er meget stolte af deres identitetsmarkører, hvis vi skal bruge det udtryk, er det, som om relativismen har indtruffet sig i Danmark.
Det er – kan jeg sige til hr. Jens Rohde og andre radikale – ikke noget positivt set fra vores synspunkt.
Vi har derfor brug for en dag, hvor vi netop taler om det, der forener os, og som ikke som det politiske deler os.
Alt det historiske, den arv, som vi bærer, litteraturen, sproget, historien osv., skal vi ikke være bange for.
Hvis vi som folk er bange for at sige, at vi er danske, og at dette er, hvad vi står for, bliver det netop umuligt at møde fremmede med en oprigtighed, med en glæde og med en selvrespekt og dermed også vise dem respekt.
Derfor blev jeg også næsten glad, da jeg hørte en af de socialistiske ordførere sådan ikke citere, fordi det ville måske være for meget, men dog alligevel resumere Grundtvigs ord om det at være dansk, nemlig at det er en følelse af at høre til.
Grundtvig skriver i »Folkeligheden«: »Til et Folk de alle hører,/Som sig regne selv dertil,/Har for Modersmaalet Øre,/Har for Fædrelandet Ild«.
Men han er jo også meget klar, i forhold til hvad konsekvensen så skal være for dem, der ikke har modersmålet i øret og fædrelandet i hjertet.
Der skriver Grundtvig videre: »Resten selv som Dragedukker/Sig fra Folket udelukker,/Lyse selv sig ud af Æt/Nægte selv sig Indfødsret!«.