Orla Østerby (KF), 2017-02-21:
I det her forslag til vedtagelse, som er blevet fremsat, står der, at Folketinget konstaterer, at kontanthjælpsreformen har betydelige negative konsekvenser for udsatte grupper og deres børn.
Jeg forstår ikke, man kan konstatere det her på nuværende tidspunkt, efter den korte tid regeringen har været ved magten.
Jeg ved ikke, om man tænker på nogle tidligere regeringer.
Men regeringens ti mål for social mobilitet handler netop om de sociale konsekvenser af politik og indsatser.
Der følges nøje op på målene, så det vil være muligt at debattere de sociale konsekvenser i de kommende år.
Altså, det er jo noget, vi skal gøre efterfølgende.
Det er konservativ politik, at flere skal være en del af fællesskabet, og at flere skal løftes ud af offentlig forsørgelse og ind i beskæftigelse.
Derfor skal det kunne betale sig at arbejde, og jobreformen har til hensigt at gøre det mere attraktivt at arbejde i forhold til at modtage offentlig forsørgelse.
En konsekvens er, at nogle får et lavere rådighedsbeløb, og det kan give udfordringer for familier.
Målet er, at mennesker, der bliver påvirket af kontanthjælpsloftet, kun bliver kortvarigt berørt, da kontanthjælp kun skal være en kortvarig ydelse.
Det er også vigtigt, at civilsamfundet inddrages, altså fællesskabet.
Det har der ikke været talt så meget om her i dag, men det, man har konstateret og kan konstatere ude omkring, er, at penge ikke løser det hele.
Der er mange fællesskaber.
Der er uddannelsessteder, arbejdspladser, sportsklubber og frivillige foreninger, kirke og ikke mindst familie.
Socialt arbejde har behov for, at der arbejdes for, at flere indgår i samfundets fællesskaber.
For andre er det ikke muligt selv med den bedste hjælp og støtte at blive selvforsørgende, men alle kan blive en del af fællesskabet og få større livskvalitet.
Det er vigtigt at sikre gode rammer for familien som samlingspunkt i samfundet.
Skal vi kunne hjælpe børnene godt på vej i livet, er det vigtigt at give forældre de bedst mulige rammer for at være en del af fællesskabet og udfylde deres forældrerolle.
I forhold til lav vækst i den offentlige sektor på 0,3 pct. vil jeg sige, at kommunerne i dag anvender 45 mia. kr. om året på sociale indsatser, og kommunens indsats gør forskellen i forhold til at gå efter flere og bedre resultater.
Vi skal støtte kommunerne i at omlægge den sociale indsats, så man i større omfang bygger på viden om, hvad der virker, og hvordan man kan blive mere effektiv.
Jeg så også en udsendelse, nemlig tv-programmet Debatten, ligesom hr. Joachim B. Olsen gjorde, hvor gadejuristen Nanna Godtfredsen var med.
Den aften var der også nogle af dem med, som konstant taler om fattigdom og fattige familier, og at der er tale om pengebehov på det her område.
Det, som Nanna Godtfredsen sagde, og som en del af deltagerne var ved at tabe kæben over, var, at der var penge nok i systemet.
Men de blev bare brugt alt for dårligt.
I det her tilfælde var det især København, der var tale om, men det kan garanteret også overføres til andre større byer.
Og det, vi skal gøre, er, at i stedet for at diskutere at bruge flere milliarder skal vi formå at få noget mere ud af de her penge.
Det var Nanna Godtfredsens budskab, og hun sagde også, at man skulle arbejde på tværs og finde fællesskaber omkring de opgaver, der er, og finde løsninger på dem i stedet for at arbejde i ti forskellige baner, som man gør mange steder i dag.
Det Konservative Folkeparti mener, at det er god socialpolitik at hjælpe de mennesker, der har behov, og at indsatsen reelt skal hjælpe.
For os er målet ikke, at folk skal være længe på socialhjælp.
Vi mener heller ikke, at man yder en god socialpolitik, hvis man bare sætter folk på overførselsindkomst.
Overførselsindkomst har jo aldrig virket.
Overførselsindkomst har i alt, alt for mange situationer fastholdt folk på overførsel og i, kan vi sige, social deroute.
En hjemløs uden kontakt til det offentlige system får ikke hjælp af at blive reguleret med 225-timersreglen.
Der skal vi hjælpe vedkommende med, at han eller hun ikke har et hjem.
Hvis en sindslidende har et stofmisbrug, er den bedste socialpolitik ikke at hæve kontanthjælpen, men at hjælpe med et behandlingsforløb.
Man kan spørge, om det ikke er hårdt for børn i familier, hvor de voksne er ramt af skrappe regler.
Det er ikke en dans på roser at være en familie på kontanthjælp.
Det ved jeg udmærket godt.
Men man får dog et beløb, man kan leve af, og jeg tror, at den største tjeneste, vi kan gøre de børn, er at hjælpe deres forældre i arbejde og give børnene selv en god uddannelse.
Der er ingen lykke vundet ved at leve af overførselsindkomst.
Der har også været talt om rådighedsbeløb i forhold til Rockwool Fonden og andre, og jeg vil blot præcisere, at det jo ikke er penge, der mangler her.