Lotte Rod (RV), 2024-03-15:
Tak for det, formand.
Jeg kommer henne fra vores lille børnehave, og der er der ved siden af den lille røde låge og den grønne mælkekasse, hvor ungerne kan stille sig op og vinke, en voksen, som står med papir og blyant og krydser af, når børnene kommer og går.
For jeg er forælder i sådan en selvejende institution, hvor vi ikke har ret meget Aula, og det er virkelig fedt.
Jeg ved godt nok ikke ret meget om, hvad børnene laver om dagen, men de kommer hjem med mudder på knæene og sten i lommerne, og det tror jeg jo faktisk er noget af det allervigtigste.
For nogle år siden, måske 5 år siden, skrev vi leg ind i formålet med vores daginstitutioner, og vi er jo kun lige begyndt.
Vi har brug for at gøre meget mere for at give børn meget mere plads til at lege vildt og risikofyldt.
For igennem de seneste årtier er det gået nedad med legen i hele den vestlige verden, og samtidig er det gået op med angst og depression blandt børn og unge.
Jeg tror, de to ting hænger sammen, for alt det, der gør os til mennesker, lærer vi i legen.
Det er i legen, vi er allermest glade.
Det er i legen, vi lærer at turde ting, vi ikke turde før, og nogle gang falder man og slår sig og får den erfaring, at det godt kan være, at jeg faldt ned og slog mig, men så var det heller ikke værre.
Så rejser man sig igen.
Det er jo også i legen, man kan være alting.
Man kan forestille sig at være en ninja, man kan forestille sig at være en mor, eller man kan forestille sig at være pædagogen.
Der er der, man kan spille alle mulige roller igennem og finde ud af, hvordan det er, og hvordan andre tænker, og dermed jo også finde ud af, hvem man selv er, hvad man kan, og hvem man ikke er.
Det er i legen, vi lærer at regulere vores følelser, og det er i legen, vi lærer at udsætte følelser og udsætte behov, fordi det er så meningsfuldt for børn at lege, at de faktisk er villige til at vente på de andre og lade de andre bestemme noget, fordi de har så meget lyst til at blive i legen.
Og så finder man jo ud at, at man ikke kan bestemme det hele selv, men er nødt til at lytte til de andres idéer.
Så alt det, der gør os til mennesker, lærer vi i legen.
Derfor synes jeg også, at det her forslag er sådan lidt mærkeligt.
Vi har også i debatten indtil nu talt om, at det jo er meget symbolsk.
Altså, det er ikke, fordi der er så meget skærm derude.
Radikale Venstre er med i det, fordi vi synes, det går i den rigtige retning, men jeg kan ikke forstå, at ministeren ikke vil gøre det, der virkelig skal til.
For hvis man gerne vil have leg, og hvis man gerne vil have børn, som er sammen med pædagoger, så kunne vi jo stille krav til, at der er mange flere pædagoger, og at de er uddannede som pædagoger.
I Radikale Venstre går vi ind for at lave et lovkrav.
Vi synes, at tre ud af fire af de voksne, der er i vores vuggestuer og børnehaver, skal være uddannede pædagoger, fordi det gør en forskel, at pædagogerne har en høj faglighed.
Og så skal vi sætte de penge af, som det koster at lave nogle ordentlige normeringer, for de minimumsnormeringer, vi har, lyder meget godt, men det er jo bare på papiret.
Det er jo ikke sådan i virkeligheden, og jeg vil gerne have, at alle børn i Danmark vokser op med, at de i deres vuggestue og børnehave hele dagen kan være i en lille gruppe sammen med en pædagog.
Det burde regeringen gøre noget ved.
Det her lovforslag er fint nok, men det løser jo ikke det egentlig problem.
Jeg vil sige en ting til, for for nylig lavede jeg et afsnit af min podcast Legeministeriet med Malene Angelo, som er børnepsykolog og hende, der står bag skærmguiden fra Børns Vilkår.
Det startede med at handle om børn og skærme, men ret hurtigt kom vi til at snakke om voksne og skærme.
For børn og især små børn rækker jo ret tit ud til voksne uden at sige noget, men ved at prøve at kigge og fange de voksnes øjne, eller ved, hvis det er helt små børn, at række armene op.
Og hvis man så som voksen sidder med sin skærm og laver noget andet, risikerer man jo at overse børnene, og så kommer det til at skade den helt grundlæggende tilknytning, som børn har brug for.
Derfor håber jeg også, at vi kan starte en kulturændring blandt forældre.
For lige nu er der rigtig mange forældre, der har vænnet sig til, at det er fedt i løbet af dagen at få billeder på Aula, hvor man kan se, hvad der sker, men det må bare ikke komme derhen, hvor det faktisk går ud over det, som børnene har brug for.
Jeg tror helt grundlæggende på, at børn har brug for at blive set af pædagogerne.
De har brug for at kunne finde den der regnorm og synes, det er det fedeste i verden, uden at den voksne så skal tage en telefon frem og tage et billede af det.
For så bliver børnene jo til et objekt, som vi tager billeder af i stedet for bare at være der, og det kræver altså så også, at vi forældre holder op med og bede om hele tiden at få de billeder.
Så med alt det sagt bakker Radikale Venstre op om linjen i det, og derfor støtter vi også lovforslaget.
Men jeg har uendelig svært ved at forstå, at der tilsyneladende ikke er nogen grænser for, hvor mange penge regeringen kan finde til forsvaret, og når det så kommer til vores børn, vil regeringen stadig væk ikke finde de penge, der skal til, for at vi kan få flere voksne, og at det ikke bare er flere voksne, men uddannede pædagoger.
Det skylder vi alle børn, så alle børn i det her land får en chance for at komme ind i legen, for det er fundamentet for, at alle har det godt, men også for, at vi er et empatisk og demokratisk samfund.