Alex Vanopslagh (LA), 2025-10-09:
»Vi er ikke rigtig voksne/vi er ikke rigtig børn/vi er både-og, og hverken enten-eller.«
Sådan lyder det jo i en kendt sang fra min egen barndom i de glade og bekymringsfrie i 1990'ere.
Det var selvfølgelig Bølle Bob, der stod bag.
Sangen handlede dengang om teenagebrok, men omkvædet kunne i dag desværre også beskrive det moderne Danmark.
Her er det bare os, de voksne, som aldrig er blevet rigtig voksne.
Ja, selv forretningsfolk og politikere som mig selv kan finde på at troppe op i kondisko til vigtige møder.
Det er jo ikke bare med de her lidt synlige tegn på overfladen, hvor man ser en flugt fra det at være voksen.
Det er desværre også, når det kommer til det at tage ansvar og myndighed på sig; det, der ligger i at være en autoritet.
For vi er blevet et autoritetsforskrækket samfund.
Det ser vi, når mange af os moderne forældre forfalder til sådan en hvad synes du selv-pædagogik.
Vi ser det, når traditioner og normer bliver forvekslet med undertrykkelse, og i det hele taget vægrer vi os i det moderne samfund lidt ved at stå fast på, at der er noget, der er rigtigt, og noget, der er forkert.
I stedet lyder budskabet til de unge i samfundet ofte, at de må gøre, lige hvad de har lyst til, bare de brænder for det.
Det er mantraet i et samfund, hvor vi har slået alle autoriteter ihjel og de voksne er bange for at være voksne.
Jeg tror, det er sket i den bedste mening ud fra tanken om, at hvis bare vi blev frigjort fra alle normer og traditioner, ville vi i sandhed være frie, men vi blev ikke frie.
Det var derimod ansvarsløsheden, der kom, og de største tabere i det spil er ikke de voksne eller dem, der skal forestille at være voksne.
Nej, det er derimod med børnene.
Det ser vi mest tydeligt i vores folkeskole.
Under paroler som »Ansvar for egen læring« og det individorienterede børnesyn er læreren reduceret fra at være en faglig stolt autoritet til at være sådan lidt en guidende coach, og ordenen i klasseværelset er for mange steder brudt sammen.
Vi ved alle sammen, at skolebørnene lærer mindre i dag, end de gjorde tidligere.
Vi ved også, at mængden af støj og forstyrrelser i mange skoler er eskaleret, og her har jeg ikke engang været inde på, at der endda nogle steder er vold og trusler, ikke bare mod andre elever, men også mod lærerne, i en grad der ville få Bølle Bob til at ligne en duksedreng.
Hvis man har set DR's dokumentar om skolens tabte børn, er det svært ikke at få ondt i maven over at konstatere, at skolevægring er et eksplosivt problem.
Midt i alt det her står der selvfølgelig heldigvis stadig væk hundredvis af lærere, som hver dag gør deres bedste for at give børnene ro, retning og faglighed.
De lærere fortjener ikke at stå alene.
De fortjener, at vi kaster os ind for at redde folkeskolen, sætte konsekvent ind over for vold og uro og indføre et nationalt pensum i alle de vigtige fag, og at vi genfinder folkeskolens oprindelige formål med at styrke elevernes karakterer og deres grundlæggende kundskaber og færdigheder i stedet for at lade, som om det næsten er et overgreb på børn at stille krav til dem.
Jeg synes bare, vi skulle se at komme i gang.
Jeg havde egentlig tænkt, at den her tale ikke skulle handle om slettede sms'er og mink, men det kommer den alligevel lidt til, for et andet eksempel på sådan en flugt fra voksenansvar har været statsministerens ageren de sidste par dage i forhold til de seneste afsløringer i minkskandalen.
Vi så i tirsdags statsministeren vride sig som en hidsig ål fanget på land for at undgå at svare på pressens helt rimelige spørgsmål.
Det mener jeg var uværdigt at se på.
Jeg kan sådan set godt genkende behovet for at gemme sig, når man står med en dårlig sag, men lederskab kræver jo også, at man stiller sig frem og forklarer sig.
For hvis vi ønsker, at fremtidens unge også skal lykkes med en åndelig oprustning, så bliver det svært, hvis ikke vi voksne, særlig os, der beklæder nogle højere poster, er villige til at trække i voksenlivets uniformer, tage ansvar og vise vejen frem for de fremtidige generationer, også når det er svært, også når vi har klokket i det.
Vi voksne skal bære voksenlivets byrder på mange forskellige måder.
Gør vi ikke det, bliver prisen enorm.
Opgaver bliver sjoflet med, ord bliver ikke til at stole på, og det bliver de værste, der får frit spil.
Den orden, som er forudsætningen for friheden, bliver bare til tyranni og kaos.
Det gælder i vores folkeskole, det gælder i vores samfund i al almindelighed, og det gælder så sandelig også ude i den store verden.