Mette Abildgaard (KF), 2020-01-31:
Tak for det, formand.
Jeg har glædet mig rigtig meget til debatten her i dag, og det har jeg, fordi det jo i virkeligheden er første gang, at vi sådan er samlet i det her forum til sådan en type debat, efter at vi havde det, man med rette kunne kalde et klimavalg, som også fru Ida Auken gjorde lidt tidligere i debatten her.
Og man må jo bare sige, at langt de fleste partier på Christiansborg har rykket sig på den her dagsorden – det har langt de fleste partier gjort.
Så vi kan sagtens bruge krudtet på at slå hinanden oven i hovedet og spørge, hvem der har rykket sig mest, men det er jo indiskutabelt, at vi stort set alle sammen har rykket os i et eller andet omfang.
For mig og for mit parti har klimaspørgsmålet altid været rigtig vigtigt, og det vil jeg gerne starte med at prøve at dvæle en lille smule ved, og jeg vil prøve at gå sådan lidt ideologisk til værks.
Den her generationskontrakt er jo det bånd af ansvar, der løber mellem generationer; som løber fra min mormor, Mette, som jeg er opkaldt efter, videre til mig og videre til min datter og hendes generation.
Det er jo ikke bare et bånd mellem generationer; det er en samfundskontrakt, hvor vi som mennesker forpligter os til, at den verden, vi giver videre til næste generation, er i mindst lige så god stand, som da den blev givet videre til os.
Men det er jo også en kontrakt, vi som politikere skal leve op til, og hvor vi har et ansvar for at træffe langsigtede beslutninger.
Altså, der findes det her lidt fortærskede udtryk om, at politikere tænker på næste valg og statsmænd tænker på næste generation, men ikke desto mindre er det jo det, vi skal gøre i forhold til klimapolitikken.
Det er et spørgsmål om at tilsidesætte de der sådan lidt kortsigtede behovstilfredsstillelser, som vi nogle gange kan have, fordi der er et hensyn til fællesskabet, der vægtes højere.
Og det er faktisk det, der er lidt en balancegang, også som konservativ, nemlig den her balancegang mellem hensynet til individet og til fællesskabet, og hvordan man laver den vægtning.
Og der må man nok bare sige, at i forhold til den udfordring og den tid, vi står i, er der et behov for at vægte hensynet til fællesskabet, men det er også vigtigt, at det gøres på en måde, uden at vi låser individet fast.
Vi Konservative tror også på det her med at forandre for at bevare, og det betyder ikke, at vi er bange for alle samfundsforandringer.
Vi kan have sådan en vis naturlig skepsis over for det, men vi er ikke bange for det.
Men det, der bare er vigtigt, er, at når vi forandrer vores samfund, skal det gøres på en måde, hvor vi holder fast i det værdifulde.
Og det synes jeg faktisk er ret vigtigt at tænke på, også i den tid, vi står i lige nu, med klimaforandringer, der skal håndteres.
Man kan sige, at hvis vi ikke handler i tide og tager de beslutninger, der skal til nu, så gør vi det jo nødvendigt for de kommende generationer at tage nogle endnu mere drastiske midler i brug.
Det har vi ikke noget ønske om; vi vil gerne have en samfundsforandring på en kontrollerbar måde.
Så må vi også bare sige, at nogle af de klimaforandringer, som der er udsigt til, virkelig vil forandre Danmark.
Vi har omtrent 7.500 km kystlinje – vi er på mange måder et udsat land.
Der er ikke nogen tvivl om, at det er nu, at der skal handling til.
Den dag i oktober, da min datter blev født, købte vi alle aviser, fordi vi syntes, at de var sjove at have til engang, når hun var blevet stor, og på forsiden af Information den dag stod der i en overskrift: Det er de vigtigste år i menneskets historie.
Det stod der på forsiden af avisen den dag, min datter blev født.
Og det var et direkte citat fra en FN-klimarapport, der var kommet, og som pegede på, at der virkelig var brug for at øge tempoet i den grønne omstilling, hvis det var sådan, at vi skulle nå i mål.
Den pegede på, at hvis vi på verdensplan skulle nå 2-gradersmålsætningen, skulle indsatsen mere end tredobles; hvis vi skulle nå 1,5-gradersmålsætningen, skulle den femdobles.
Det er jo fakta, som skriger på handling.
Én ting er, at man føler et ansvar som politiker, men man føler jo også et ansvar som forældre i sådan en situation.
Vi kan se, at vi kan risikere at ramme de 1,5 grader et eller andet sted mellem 2030-2050, alt efter om de her forskellige klimamæssige tipping points bliver udløst eller ej.
Jeg så på et tidspunkt nogle tal fra Klima-, Energi- og Forsyningsministeriet, som viste, at hvis vi gjorde vores CO 2 -budget op i forhold til Parisaftalens mål om en 1,5-graderstemperaturstigning, havde vi frem til 2024, hvor vi kunne bruge det samme budget, som vi ligesom bruger i dag, og derefter ville det være opbrugt i forhold til vores andel.
Det er jo især ret vilde tal, fordi jeg synes, at vi har handlet i Danmark.
Altså, jeg køber ikke ind på den her retorik om, at vi slet ikke har gjort noget, for jeg respekterer egentlig store generationer af politikere før min tid, som har truffet store beslutninger, og som har handlet.
Jeg har nogle af dem, som jeg er stolt af, i mit eget parti, f.eks. Connie Hedegaard og Per Stig Møller, men jeg anerkender også, at der findes mange i andre partier, der jo har handlet og taget tiltag.