Kim Valentin (V), 2025-11-27:
Tak til formanden.
Jeg vil godt starte med at sige tak til forslagsstillerne for at tage fat på et område, som optager rigtig mange familier på kryds og tværs.
Det er ikke kun forældre, det er også bedsteforældre, og det kan være venner og andre, der er i ens omgangskreds, som bliver inddraget, når børn er syge.
Det her forslag sætter jo fokus på de øjeblikke, hvor vi ligesom får vendt hele hverdagen på hovedet, fordi der er et sygt barn.
Det er arbejdsliv, det er familieliv, som lige pludselig bliver til sådan en uløselig kabale.
Det kender de fleste forældre alt for godt.
Jeg har selv haft tre børn – det er et stykke tid siden – men jeg kan godt huske det meget fint, nemlig at man vågner op om morgenen, og så bliver dagen bare fuldstændig anderledes, end man troede.
Man kan også komme ud for, at man bliver ringet op i løbet af dagen, og at man skal hente sit barn lige midt i et møde, for der er ikke andre end en selv til at gøre det, og så har man ganske kort tid til at få alt det andet til at hænge sammen.
Sådan er det.
Der er et barn, der er sygt, og der er nogle ansvarsopgaver, der går foran noget andet.
Helt slemt bliver det jo så også, når man så efter 1-2 dage er nødt til at melde sig selv syg for at få det hele til at gå op selv om man faktisk ikke er syg.
Det illustrerer jo så problemets omfang.
Sådan ser virkeligheden ud.
Det er den her type af situationer, som kræver fleksibilitet af dem, man omgiver sig med, når man har en familie med børn; og når man som arbejdsgiver – jeg er også selv arbejdsgiver – har en ansat, der har børn, må man indstille sig på at være fleksibel.
Sådan er det.
Det tror jeg heldigvis også der er rigtig mange arbejdsgivere der er.
Langt de fleste finder jo så også den måde en løsning, fordi de skal , men det ville jo også være godt, hvis der var en mere permanent løsning – det vil jeg også med det samme sige.
Spørgsmålet er så: Hvem skal lave den permanente løsning?
Er det os i Folketinget, eller er det andre steder, man skal gøre det?
Er det arbejdsmarkedets parter, som vi også har hører de første to indlæg har talt om?
Der er jeg ikke anderledes.
Det er sådan, at vi faktisk holdt en høring, hvor vi fik at vide, at vi skulle holde fingrene for os selv – for at sige det ligeud – af dem, der er ved at forhandle overenskomster og har forhandlet overenskomster.
Vi skulle ikke lovgive på det her område.
Det er arbejdsmarkedets parter og de store organisationer, der siger det til os, så det skal vi jo også huske på, når vi forsøger at bevæge os ud på den her vej.
I Danmark har vi en stærk arbejdskultur.
Når vi går på arbejde, skaber vi værdi for os selv, for virksomheder, for fællesskabet.
Vores velfærd bygger på, at mange bidrager, og netop derfor er det afgørende, at vi værner om en af de største styrker – den danske model.
Det er ikke bare noget, vi siger.
Det er ikke bare en undskyldning.
Det er sådan.
Jeg tror faktisk, at de fleste også anerkender, at det er den danske model, der er afgørende.
I generationer har vi bygget vores arbejdsmarked på tillid, ansvar mellem parterne.
Den balance har vist sig at give stor værdi igen og igen.
Så selv om intentionerne bag forslaget er gode, risikerer vi at svække den fleksibilitet, og uanset hvor meget vi så gerne vil det, er det altså kernen i vores arbejdsmarked, at vi ikke detailregulerer på Christiansborg.
Nu står vi også lige over for overenskomstforhandlinger, det skal vi heller ikke blande os i.
Vi har jo allerede skubbet til den her diskussion noget så grundigt.
Så lad os derfor lige vente på at se, hvad der kommer ud af det.
Venstre kan ikke støtte det her beslutningsforslag, nok så god intentionen er, da forslaget konflikter med den danske model og arbejdsmarkedets parter er i gang med at løse det her problem.