Karsten Hønge (SF), 2017-05-30:
Tak til ministeren og til ordførerne for at have forholdt sig til beslutningsforslaget fra SF.
Et af de vigtigste valg, vi foretager i livet, er nu alligevel valget af forældre, der skal man se sig godt for, for det går hen og får store konsekvenser for resten af livet.
Børn kan ikke leve af ord alene, men de har brug for beskyttelse.
Det kan et flertal her i Folketinget hjælpe med til ved at vedtage beslutningsforslaget fra SF.
Så vil jeg stille et spørgsmål.
Hvad mon binder organisationerne Børnerådet, Socialpolitisk Forening, Danmarks Lærerforening, BUPL, Dansk Socialrådgiverforening, Børnesagens Fællesråd, Dansk Sygeplejeråd, 3F, Kirkens Korshær, Mødrehjælpen, Foreningen Grønlandske Børn, Børns Vilkår, Red Barnet og Danske Handicaporganisationer sammen?
Jo, det, der binder dem sammen, er, at de i fællesskab har sendt et nødråb, som de selv kalder det, til Folketinget.
De skriver i henvendelsen: »Vores frygt er ved at blive til virkelighed.
Tusindvis af børn, hvis forældre er omfattet af de nye lave ydelser, rammes lige nu hårdt.
Så hårdt, at der må spares på mad, vigtig medicin, vintertøj, offentlig transport og sociale aktiviteter«.
Og det er baggrunden for, at SF fremsætter det her beslutningsforslag.
»Fattigdom trækker spor langt ind i voksenlivet« er den meget sigende titel på den helt aktuelle undersøgelse fra AE.
Uligheden stiger, og det er præcis det, som sker, for fattigdom er en tatovering, som børn har svært ved efterfølgende at slette.
Man hører så tit, at det jo ikke gør noget, at uligheden stiger, hvis det bare er de rige, der bliver rigere.
Hvem kan da have noget imod det - altså lige bortset fra nogle uheldige indebrændte typer på venstrefløjen, som altid lider af misundelse?
Men virkeligheden er, at de fattigste danskere har oplevet en decideret tilbagegang i indkomst.
De allerrigeste buldrer derudad med store stigningerne i indkomsterne, mens det store flertal har haft en meget lille fremgang siden 2010.
Det kører efter opskriften »Jo højere indkomst, jo højere indkomstfremgang«.
Det er også, som om det er noget, vi har hørt før, ikke?
Er det ikke i Bibelen, at der i Matthæusevangeliets kapitel 13, vers 12, står: For den, der har, til ham skal der gives, og han skal have i overflod?
I år 2000 tjente den rigeste del i Danmark 11 gange mere end de fattigste 10 pct., og i år 2015 tjente den rigeste 1 pct. 16 gange mere, end de fattigste 10 pct.
Fra 2002 til 2015 oplevede vi en fordobling af fattige, og i dag har vi 45.000 under fattigdomsgrænsen, og de 8.400 er børn.
Antallet af fattige børn har været faldende siden 2011, og det har nok noget at gøre med et regeringsskifte på det tidspunkt, men regeringens egne tal viser nu, at den lavloftede kontanthjælpskælder og 225-timersreglen vil fordoble antallet af fattige børn.
Samtidig kan vi konstatere, at 62.000 børn berøres af de lavere ydelser.
Antallet af dem, som man kalder 1-årsfattige børn, er steget fra 100.000 i 2002 til 170.000 i 2015.
Vi kender præcis betydningen af at indføre særlig lave ydelser.
SFI har påvist, at børn, der har levet i fattigdom, har risiko for ringere uddannelse, oftere bliver ledige og får en lavere indkomst som voksne.
Og jo flere år børn lever i fattigdom, des dårlige klarer de sig i skolen.
Børnerådet har også undersøgt børns forhold, når de vokser op i familier med få penge.
De lider afsavn og har svært ved at blive en del af børnefællesskaber, og de er oftere ensomme.
Stina Krogh Petersen og Iben Nørup fra Institut for Sociologi og Socialt Arbejde på Aalborg Universitet har forsket i børnefattigdom og skriver bl.a.: »Det er veldokumenteret, at børn lider både materielt og socialt afsavn, når forældrene er på kontanthjælp. Afsavnet gælder f.eks. adgang til sund og varieret mad, nyt tøj, alderssvarende elektronik samt ordentlige boligforhold.
På det sociale område kan nævnes muligheden for at dyrke fritids- og sportsaktiviteter og for at deltage i sociale arrangementer som fødselsdage og biografbesøg.«
Hele argumentationen omkring den lavloftede kontanthjælpskælder og 225-timersreglen er den falske sang om, at det skal kunne betale sig at arbejde – det kan det så allerede ganske udmærket med kontanthjælpen – og det er bare en lidt gennemskuelig, dårlig undskyldning for at spare over for dem, som har mindst.
Men lad os da for et øjeblik prøve at forstå den her argumentation, altså at der skal trædes på modtagere af kontanthjælp, og at deres liv skal gøres utrygt, for så vil de finde vej over til arbejdsmarkedet.
Men vil man på længere sigt kunne argumentere for det?
Forskere på Aalborg Universitet kan dokumentere, og jeg citerer:
»Børn, som er vokset op i en familie med lav indkomst, klarer sig generelt dårligere senere i livet end børn, som er vokset op i en familie med højere indkomster.
Denne sammenhæng forstærkes, jo længere tid barnet har levet i fattigdom.
... Mange børn, der er vokset op i økonomisk trængte familier, får ikke reelt chancen for at gennemføre en uddannelse, hvilket har livslange konsekvenser for dem, fordi de uddannelses- og udviklingsmuligheder, der hører barn- og ungdom til, ikke i samme omfang kan opnås, når man først er blevet voksen.
Uden uddannelse bliver tilknytningen til arbejdsmarkedet svagere, sandsynligheden for at komme i jobs med høj risiko for nedslidning og skader er større, og muligheden for at opnå en høj indkomst mindre.«
Højrefløjens argumentation har aldrig holdt vand, for det har altid kunnet betale sig at arbejde.
Og selv om vi et øjeblik prøver at forestille os, at de økonomiske incitamenter virker, konkluderer de to forskere fra Aalborg: »Konsekvenserne af dårlige økonomiske betingelser i barndommen er altså både langvarige og svære at afbøde igen.«
Det er der forskningsmæssig evidens for.
Det har en dyr pris, når man skærer i ydelser til forsørgelse af børn.
Børnefattigdommen blev fordoblet mellem 2002 og 2011, i tal fra 5.000 til 10.000, men regeringsskiftet i 2011 gjorde, at tallet fald til de nuværende 8.400.
Men de dystre udsigter foran os viser som sagt en stigning i antallet af børn, der vokser op i lavindkomstfamilier.
Den her asociale øvelse får stort set ingen voksne ud på arbejdsmarkedet.
Regeringen har selv beregnet det til at være maksimalt 700 på en dag, hvor der i hvert fald er både medvind på cykelstierne og solen skinner.
Til gengæld spænder højrefløjen snubletråde ud for børnene i de her familier.
Prisen bliver stor på længere sigt, først og fremmest gennem menneskelige omkostninger, men også ved at de her børn får sværere ved at klare sig i uddannelsesverdenen og på arbejdsmarkedet.
Det er så gennemført en lose-lose-udvikling.
Regeringen afskaffede den officielle fattigdomsgrænse, men ikke fattigdommen.
Jeg tænker på de tre regeringspartier som nogen, der ligner de her ikoner, man også kan have på sin telefon.
Kender I dem?
Den med de tre aber, en, der holder sig for øjnene, en for ørerne, og en for munden.
Men vores børn fortjener bedre, især dem, der er født ind i lavindkomstfamilier.