runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Sólbjørg Jakobsen (LA), 2026-02-03:
Spørgeren gør mig opmærksom på noget, som jeg selv sagde i starten af min tale, nemlig at delvis raskmelding virker, og at det er det, der er det rigtige svar i virkelig mange sager, og at det også er det, der vil virke i rigtig mange andre sager.
Derfor er det klart den måde, man skal arbejde med stresssygdomme og også mange andre sygdomme på ude på beskæftigelsesområdet.
Jeg har fremlagt mange kritikpunkter af det her forslag, som ingen af forslagsstillerne overhovedet har forholdt sig til, men i stedet vælger man at sige: I kan også foreslå noget andet.
Men der er stadig kritikpunkter, som forslagsstillerne ikke forholder sig til.
Der er to scenarier, hvor det her redskab vil skulle tages i brug, og i begge tilfælde vil det her svar være til ulempe for borgeren.
Så hvorfor er det, man påstår, at man vil hjælpe stressramte, når det her på ingen måde har belæg for at virke der, hvor man ikke kan bruge delvis raskmelding i dag?
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Ordføreren sagde, at det at give en ret til tilbagevendelsesplan eller til en gradvis opstart kan gøre, at nogle arbejdsgivere ikke vil ansætte folk, der har haft stress, eller vil være ekstra bekymrede for at ansætte nogen, der måske kunne blive stresssygemeldt.
Det argument, vil jeg bare sige, har jo fulgt os gennem hele historien, hver eneste gang vi giver rettigheder til nogen på arbejdsmarkedet.
Når man tager børns sygedage: Pas nu på; vil arbejdsgiveren så ikke lade være med at ansætte dem?
Hvis man taler om en ret til at trappe ned i tid som senior: Pas nu på; vil arbejdsgiverne så ikke lade være med at ansætte ældre?
Det er vel ikke et argument, der kan stå imod det, at vi sikrer nogle rettigheder på vores arbejdsmarked, og er ordføreren ikke også enig i, at det ikke har vist sig at være sandheden?
Det har vist sig, at vi har et godt arbejdsmarked i Danmark, hvor arbejdsgivere også vil ansætte folk, som har risiko for at blive syge, som har risiko for at få børn eller har risiko for at blive gamle.
Jens Henrik Thulesen Dahl (DD), 2026-02-03:
Jeg er helt sikker på, at der er mange årsager til de problemer, vi har i skolen i dag, både indefra og udefra.
Men når jeg kigger på skolerne ud over landet og ser på den forskel i mængden af penge, som den enkelte kommune bruger, så er der ikke nogen lysende sammenhæng mellem de kommuner, der bruger rigtig mange penge, og de kommuner, der bruger meget få penge.
Så det er ikke sådan, at pengene i sig selv kan gøre noget.
Derfor har jeg også brug for at sige, at vi ikke er afvisende over for at se på, om der skal flere midler til, men vi er bare nødt til at være sikre på, at de så også går til noget, der rent faktisk har en effekt.
Så kan man sige, at nogle af de ting, der er sat i gang på det seneste, må vi også følge og se hvad der sker med.
Jeg var også til børne- og ungetopmødet i sidste uge.
Der er rigtig mange engagerede kommunalpolitikere, og der er rigtig mange engagerede forvaltninger, og der er tusind forskellige måder at gøre det på, men jeg tror faktisk, at man kan gøre rigtig meget, også med de midler, der er.
Så vil vi gerne være med til at se på, om der kan findes mere.
Men jeg tror faktisk ikke, det er pengene i sig selv, man skal have så meget fokus på.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Jeg synes, man har en udfordring, når man peger meget entydigt på, at kommunalpolitikerne skal fikse det her.
For jeg synes, der er mange ting, man kan gøre som kommunalpolitiker, og der er mange spørgsmål, som man har en helt afgørende indflydelse på, men i forhold til hvilken økonomi man har til rådighed i kommunen, har man det jo ikke.
Der er man underlagt et serviceloft og et anlægsloft.
Der er man underlagt en meget central styring herindefra.
Derfor er man nødt til fra Christiansborg at tage et økonomisk ansvar på sig.
Jeg synes også, det er problematisk at sige, at der er nogle kommuner, der bruger mange penge, og nogle kommuner, der bruger få penge.
Jeg kommer fra den kommune, som brugte et af de laveste antal kroner på folkeskolen, men som havde et af landets højeste snit, og det var jo, fordi børnene fik rigtig meget med hjemmefra og havde forældre, som kunne støtte meget.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Jeg vil sige, at selv i den første situation, som ordføreren nævner, vil du jo som lønmodtager også blive stillet bedre, fordi det vil være ærligt.
Men så bliver du jo opsagt, og så er der nogle rettigheder, der træder i kraft i forhold til uretmæssig opsigelse eller ved en opsigelse eller andre dele.
I forhold til arbejdssituationer, hvor der ikke er en gradvis tilbagevending som mulighed, tænker jeg, at det er noget af det, vi bl.a. også ville kunne se på.
Nu blev der nævnt nogle eksempler af ministeren.
Men som jeg faktisk er bekendt med, kan flere i branchen godt finde ud af det, så jeg tror også, der er en læring der.
Men jeg kunne godt forestille mig, at nogle af dem, der ikke er overenskomstdækket eller ikke har tradition for at have tillidsrepræsentanter, arbejdsmiljørepræsentanter og andre ting, er mindre gode til det.
Så der er helt klart også et arbejde i at kunne se ind i det.
Sólbjørg Jakobsen (LA), 2026-02-03:
Jeg er helt enig.
Det vil sige, at i det tilfælde, hvor vi har en arbejdsplads, hvor man siger, at man ikke vil have medarbejderne tilbage, er svaret desværre ikke en gradvis tilbagevenden.
Det er det formentlig overhovedet ikke i langt størstedelen af tilfældene.
Så er der den anden del, som så handler om der, hvor arbejdsgiveren gerne vil, men hvor det ikke kan lade sig gøre på baggrund af arbejdet rent praktisk.
Hvordan vil det hjælpe en medarbejder at sige, at medarbejderen har ret til at gå tilbage, selv om det praktisk ikke er muligt?
Og når det ikke er det, siger arbejdsgiveren derfor nej.
Det er jo det eneste andet tilfælde, der er.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Tak for bemærkningerne.
I forhold til det, ordføreren siger, vil jeg faktisk nok sætte en streg under det sidste, altså det med ikke at ville have medarbejderen tilbage.
For jeg tror, at ordføreren har helt ret i, at hvis der ikke er en oprigtig interesse i, at man faktisk kommer tilbage uden at blive så syg, hvilket er det, vi kan se under de her tal, så ligger der måske det bag, at arbejdsgiveren egentlig ikke har lyst til at tage medarbejderen tilbage.
Og så er det jo enormt vigtigt, at man også går ind og kigger konkret på, hvad det så er for en opsigelsesaftale, der skal laves, eller hvad det er for nogle ting, der er her.
Sólbjørg Jakobsen (LA), 2026-02-03:
Tak, og også tak til ordføreren i forhold til at se lidt mere bredt på det, sådan at hvis man ser på løsninger, bliver det ikke diagnosebestemt.
Kan ordføreren ikke se, at det formentlig på ingen måde vil give samme resultater som at vende gradvis tilbage til en arbejdsplads, der siger: Ja, det skal vi selvfølgelig forsøge at rumme; det prøver vi på?
Det er noget helt andet end at skulle møde op med stress på arbejde et sted, hvor de ikke vil have en tilbage.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Ja, og jeg håber, at det er noget af det, vi også vil kunne diskutere i de drøftelser, der så skulle være.
Men jeg må også sige, at når nogle siger, at der er brug for en individuel løsning, så er det jo også det, vi peger på, og det er jo det, rettigheder også kan.
At sikre rettigheder er netop at sikre det enkelte menneske muligheden for at gøre det, der er bedst for vedkommende.
At du individuelt har en rettighed, betyder jo ikke, at du skal anvende den.
Karin Liltorp (ALT), 2026-02-03:
Tak for talen.
Jeg glemte helt i min tale at takke ordføreren for forslagstillerne for at sætte fokus på det her problem.
Men jeg vil også bare gerne have ordføreren til at bekræfte – og heldigvis har jeg hørt noget enslydende fra alle ordførere – at vi alle anerkender, at stress er et kæmpestort problem, der skal gøres noget ved.
Så det, vi gør ved at udfordre det og sige nej til det, er at sige: Problemet er vi enige om, men løsningerne er mangfoldige.
Og det er jo derfor, at vi ikke bare siger ja til det her som løsningen.
For vi synes, det er et komplekst problem.
Så jeg vil bare høre, om ordføreren har hørt det samme, som jeg har hørt, nemlig at vi bare siger, at der kunne være andre måder at løse det på.
Karin Liltorp (ALT), 2026-02-03:
Vi er bestemt ikke modstandere af rettigheder.
Jeg ville faktisk ønske, at vi havde mere tid til at diskutere det her med evidens, for jeg betvivler ikke, at de her forskningsresultater viser, at der er flere, der har glæde af denne ordning med at komme tilbage igen.
Det er jeg slet ikke i tvivl om.
Det er derfor, det bliver en succes, og dem tror jeg bare ikke vi kan pålægge sådan generelt til hele arbejdsmarkedet og sige: Hvis I gør det samme, så bliver det supergodt.
Den tror jeg simpelt hen ikke på.
Men vi skal arbejde meget videre for at løse det her kæmpestore problem.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Jeg synes jo bare, at der ligger noget forskning, som viser, at det er en løsning for rigtig mange mennesker.
Altså, så det er jo lidt en oplevelse af, at det ikke vil løse noget, men så er der noget forskning, der faktisk viser, at det gennemsnitligt har en ret stor effekt.
Det, jeg egentlig anfægtede, var bare, at jeg oplevede, at Alternativet kom med et ret grundlæggende argument imod rettigheder, og det er vel ikke Alternativets politik; man vil vel gerne udbygge rettighederne, fordi det er det, der hjælper de svageste og de mest udsatte også på arbejdsmarkedet.
Karin Liltorp (ALT), 2026-02-03:
Jeg vil helt klart erkende, at vi har et godt arbejdsmarked på mange punkter.
Det er jo netop også derfor, vi ser, at så mange løser det i al mindelighed, altså fordi vi har en arbejdsgiver og en arbejdstager, der begge to er interesserede i, at vedkommende kommer godt tilbage til arbejdsmarkedet.
Det synes jeg jo i virkeligheden er det centrale.
Så jeg tror, at der, hvor vi er mest politisk enige, er i spørgsmålet om, om vi skal tage den her store lovhammer frem og lave det, som jeg ved at Konservatives ordfører ikke fik skældud for at sige: en one size fits all-løsning.
Jeg ved, det er ufint at sige heroppefra, men når hun må, så må jeg også – vælger jeg at tro.
Men jeg tror slet ikke, det er løsningen, og jeg tror ikke, den her kommer til at løse noget.
Jeg ser det lidt som en symbolsk løsning, som kan risikere at skabe problemer derude.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Jeg vil bare henvise til side 2 og side 17 i analysen Delvise raskmeldinger øger stressramtes beskæftigelse, hvor det fremgår, at delvis raskmelding øger arbejdsudbuddet med 20,7 pct. af et årsværk over en periode på 3 år pr. person.
Det er også en af de ting, der bliver peget på som et konkret forslag i forhold til at øge antallet af arbejdstimer i økonomien over tid.
Når det så er sagt, er jeg helt åben over for at se på, om der er andre steder, hvor vi også kan se på, at det her giver mening, for det ville være utrolig frugtbart.
I forhold til det her har jeg det bare sådan, at det gode ikke skal være det, der ligesom bliver det onde, fordi det ikke er godt for alle.
Jeg synes godt, det i nogle sammenhænge kan give mening at se på, om det her virker, og så prøve det af og endelig forbedre det, så det kan komme til at gælde flere.
Det har vi kæmpet helhjertet for, selv om vi også gerne ser, at andre ptsd-ramte også får hjælp, bare for at komme med et eksempel.
Sólbjørg Jakobsen (LA), 2026-02-03:
Hvis man har gode argumenter for, at der skal være nogle særlige rettigheder eller særlige bestemmelser for særlige diagnoser, så er det ikke, fordi vi har en ideologisk modstand imod det.
Du kan tage et utal af andre diagnoser, hvor det også er svaret.
Så jeg siger bare, at der ikke er noget belæg for, at stress i sig selv skulle være i en helt særlig kasse, hvor en delvis raskmelding er en god idé, der giver gode resultater.
For sådan er det for stort set alle diagnoser.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Jeg tænker ikke, at vi skal diskutere længe, hvad det er, beslutningsforslaget handler om.
Jeg vil bare sige, at der i første linje i bemærkningerne til forslaget står, at det er stress fra deres job.
Jeg synes jo, at det, ordføreren siger med forebyggelse, er godt.
Altså, det svarer til at sige, hvis vi diskuterer sundhedsvæsenet herinde, at så skal vi kun fokusere på forebyggelse og ikke på behandling.
Vi skal fokusere på begge dele.
Og det her er jo noget af det, der kan hjælpe, når man er ovre på den anden side af en stresssygemelding eller på vej tilbage.
Kim Valentin (V), 2026-02-03:
Først må jeg lige sige, at i det beslutningsforslag, jeg står med her, står der ikke noget om, at det kun dækker dem, som er stresssygemeldt, i forhold til at det skal være foregået på arbejdspladsen.
Der står bare, at det skal være en stresssygemelding.
Og der er rigtig mange virksomheder, som er med i det her og ser det som en naturlig del af at hjælpe.
Selvfølgelig vil de da gerne hjælpe til i forhold til en stresssygemelding, og hvis de er skyld i den, vil de gerne gøre noget ved det.
Det er langt de fleste virksomheder, som gerne vil det.
Jeg synes måske så også, at man kunne tage ned, at det, jeg foreslår, er, at man kigger noget mere på forebyggelse, altså kommer tidligt ind og siger: Her kan der godt være noget stress, som er ved at udvikle sig.
Det synes jeg da er meget mere vigtigt at man får gjort, og så er der også kortere tid til, at folk kommer tilbage.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Det, vi snakker om her, er jo arbejdsrelateret stress, og det er også det tal, der indgår i rapporten, når man snakker 55.000.
Altså, snakker vi om stress generelt i samfundet, er tallet jo meget, meget højere.
Så er der 400.000 i sundhedsprofilen, der siger, at de har en meget høj stressscore.
Så derfor er det her jo indsnævret til at dreje sig om der, hvor ens arbejdsliv har givet en stress eller er den helt overvejende årsag til stress.
Der synes jeg bare, det er meget fair at sige, at det har arbejdsgiverne jo også et ansvar for.
Ligesom hvis der sker andre arbejdsmiljøskader eller ulykker på arbejdspladsen, hvor arbejdsgiverne har et ansvar, har man det også, når der forekommer stress.
Det er jo ikke sådan, at vi siger i forhold til arbejdsmiljøet: Nej, hvis der skal være mere sikkerhed omkring stilladserne, skal vi også give et eller andet til virksomhederne.
Nej, der ser vi rimelig hårdt på det og siger, at der er man nødt til at leve op til nogle fastsatte standarder.
Hvorfor gælder det ikke, når det handler om stress?
Jens Joel (S), 2026-02-03:
Jeg synes bestemt, at vi skal sende kraftige signaler til arbejdsmarkedets parter, og jeg synes også, det kan være klogt at have den dialog om, hvorfor det er, det ikke kan lade sig gøre i den her sammenhæng.
Jeg er en lille smule kritisk over for, at man løfter nogle bestemte ting, som faktisk plejer at blive aftalt mellem parterne, ind i Folketingssalen og prøver at lovgive sig ud af det i stedet for at løfte dem ved det bord, hvor jeg rettelig synes de skal løftes først.
Så må man jo have den diskussion, om ikke der er en fælles interesse i, at vi sikrer, at vi får folk hurtigere tilbage fra sygemeldinger, at vi får flere folk tilbage fra sygemeldinger, både af samfundsmæssige, økonomiske årsager, men jo også primært af de menneskelige årsager, som vi har snakket om.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Der er selvfølgelig forskellige veje til at sørge for, at flere får muligheden for at få en gradvis tilbagevenden til deres arbejdsplads.
En af mulighederne er jo også at lave sådan et følg eller forklar-princip, altså sige, at vi anerkender, at der kan være situationer, hvor man selvfølgelig ikke kan give det.
Man kan have en virksomhed, der ikke har særlig stor omsætning i en periode, eller man kan være meget fast skemalagt i nogle tidsrum, hvor det er meget svært at give den der fleksibilitet.
Vil Socialdemokratiet være åben over for at kigge på sådan et følg eller forklar-princip?
Så kan man sige, at vi ikke er helt ovre i en benhård rettighed, men vi gør trods alt noget for at sende et meget kraftigt signal til arbejdsmarkedets parter om, at det er den her vej, vi skal.
Jens Joel (S), 2026-02-03:
Jeg synes faktisk, man skal anerkende, at det bliver brugt for lidt.
Der er nogle, som heldigvis får den mulighed, men der er også for mange lønmodtagere, som ikke får den mulighed.
Er det via det her forslag, eller er det i den dialog med arbejdsmarkedets parter?
Men jeg underkender på ingen måde, og det gør vi slet ikke i Socialdemokratiet, udfordringen, for der er alt for mange, der bliver ramt af stress, og der er også alt for mange, som i dag ikke får det her tilbud.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Nu fik ordføreren og også ministeren det før til at lyde, som om langt de fleste får en plan for at vende tilbage og en ret til en gradvis opstart.
Jeg har kun set ét tal for det, og det er en undersøgelse, Epinion har lavet for HK, hvor man har spurgt HK's medlemmer, som har haft stress, og den viser jo, at fire ud af ti ikke har fået det.
Så kan man ikke bare i dag også få den socialdemokratiske ordfører til at sige her, at det er selvstændigt problem, at der er ret mange på vores arbejdsmarked, der ikke får de her tilbagevendelsesplaner, når nu vi ved, at de faktisk har en god effekt, som ordføreren også er inde på?
Jens Joel (S), 2026-02-03:
Jeg betragter sådan set den trepartsaftale, man lavede i 2008, som så senere blev til lovgivning, som en strukturel ændring i forhold til at nedbringe sygefravær, også selv om den ikke udgik fra Folketingssalen, altså selv om den startede med at være en diskussion blandt parterne, som jo så blev løftet herind.
Derfor mener jeg ikke, at den eneste måde at lave strukturelle ændringer på, er ved at lave lovgivningen om.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Hvis vi kigger ned i den analyse, der er lavet den 8. september 2025, om, at delvise raskmeldinger øger stressramtes beskæftigelse, vil vi på side 5 og side 20 kunne se, at der er over 20.000 personer, som hvert eneste år sygemeldes i mindst 5 uger.
Analysens konklusion er også, at omfanget af stresssygemeldinger er så stort, at det kræver strukturelle ændringer i lovgivningen.
Men der er ikke kommet nogen forslag om strukturelle ændringer i lovgivningen, så det er det, jeg konkret efterspørger.
Vi kan ikke være bekendt bare at sidde på vores hænder.
Vi bliver nødt til at tage det her alvorligt.
Derfor kommer vi i Enhedslisten og SF med et konkret forslag.
Men hvis Socialdemokratiet ikke synes, det er det her forslag, hvilke andre værktøjer vil man så tage i brug?
Jens Joel (S), 2026-02-03:
Jeg er enig i, at vi jo langtfra er i mål.
For det første er der alt for mange, der bliver ramt af stress.
Der er også mange, som har svært ved at vende tilbage, men der er jo heldigvis også eksempler på, at fastholdelsesplaner og en gradvis tilbagevenden er en succes for nogle lønmodtagere og gør, at de igen kan få fodfæste på arbejdsmarkedet.
Derfor er jeg ikke enig i, at det ikke sker allerede.
Det, vi diskuterer, er jo i virkeligheden, hvad vi gør med de jobfunktioner, hvor det er vanskeligt, og hvad vi gør med de arbejdsgivere, som ikke synes, det er en god idé.
Der kan vi jo godt diskutere, hvordan vi kan motivere dem til at gøre det.
Og får man den bedste samarbejdsrelation, ved at det er en rettighed, eller får man i virkeligheden den bedste løsning – ligesom man gjorde sidste gang, da man tog de første skridt – ved at arbejdsmarkedets parter siger: Hvordan håndterer vi det her problem, som er et fælles problem?
Det er rigtigt, at det koster rigtig mange milliarder kroner for samfundet, men vigtigst for mig er det jo, at det rammer rigtig mange lønmodtagere og deres familie, og at det kan være meget invaliderende at blive ramt af stress og være meget langvarigt.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Tak for det.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at vi finder nogle konkrete forslag til, hvad vi gør.
Selv når vi ser på den store analyse, der er lavet, der viser, at det koster samfundet 55 mia. kr., kan vi se, at mange selv efter 4 år ikke er kommet tilbage igen på arbejdsmarkedet.
Det er også derfor, at de har sagt: Vil I ikke nok stille det her som forslag, for det er et af de helt konkrete værktøjer, som de savner, og som de ser vil være noget, der kan være med til at løse noget af det, der er problemet.
Men jeg tror, det, der også er interessant, er, hvorfor det ikke allerede sker.
Jeg håber, at vi ved at sikre den her rettighed jo faktisk går ind og kigger på, hvad det er, vi forventer af ledelsen, af arbejdsgiveren, når der har været en sygemelding og man kommer tilbage igen.
Det her vil jo stille krav til, at man rent faktisk ved, hvordan man sørger for, at en stressramt kommer ordentligt tilbage.
Det her
kan overhovedet ikke stå alene, for jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, at du jo ikke skal blive syg af at gå på arbejde.
Selvfølgelig skal vi gøre alt, hvad vi kan, for at ingen bliver syge med stress i første omgang.
Men hvis det ikke er det her værktøj, som Socialdemokratiet er draget af, hvilke andre konkrete værktøjer foreslår man så?
Jens Joel (S), 2026-02-03:
Tak for det, formand, og også tak til forslagsstillerne for her i Folketingssalen at rejse diskussionen om stress.
Det er jo en diskussion, som helt med rette fylder meget i vores samfund, det er for os i fællesskab et meget stort problem, det er noget, der koster milliarder af kroner for statskassen.
Det er noget, som rammer tusindvis af lønmodtagere og deres familier, og det er klart, at det er ekstremt hårdt, og at det kan være langvarigt og meget opslidende at blive ramt af stress, og det er vigtigt, at vi diskuterer, hvordan vi kan komme det til livs, og selvfølgelig først og fremmest undgå, at problemet opstår, altså at vi forebygger det bedre.
Det er jo arbejdsgivernes ansvar, også lovgivningsmæssigt, at sikre, at man ikke bliver syg af at gå på arbejde.
Det gælder også, når det handler om at forebygge stress og sikre, at ens medarbejdere ikke får det med fra arbejdet.
Jeg tror også, at det, hvis man har været ramt af stress, så er klogt at arbejde med en gradvis tilbagevenden, og at kigge på, hvordan man kan få medarbejderens muligheder og medarbejderens situation til at gå op med arbejdspladsen i en gradvis tilbagevenden.
Faktisk var det jo også det, der var udgangspunktet for, at man lavede de her aftaler om en fastholdelsesplan, om samtalen efter 4 uger og muligheden for at lave en gradvis tilbagevenden.
Det var jo også noget, der opstod ud af en trepartsaftale, som så efterfølgende blev behandlet her i Folketingssalen, fordi parterne var enige om, at vi skulle være bedre til at håndtere det her.
Jeg vil også sige, at vi set med socialdemokratiske briller er nødt til at fastholde, at det er parterne, som skal finde en løsning på det her problem.
Jeg tror ikke, at firkantet lovgivning løser det i de tilfælde, hvor vi oplever en konflikt, fordi jeg der ikke er sikker på, at man får det ud af det, man gerne vil have.
Til gengæld er jeg sikker på, at det, at man har muligheden for at bede om en fastholdelsesaftale, en gradvis optrapning, i rigtig, rigtig mange situationer er noget af det vigtige, som kan gøre, at man kan komme tilbage.
Derfor er vi ikke tilhængere af, at det her præsenteres som løsningen på problemet.
Men vi er meget enige i, at problemet er stort, og at vi også skal insistere på, at arbejdsmarkedets parter og folk derude både bliver nødt til at tage det her alvorligt, men også kigge på, hvordan man kan sikre, at de medarbejdere, man har, som er blevet syge, kan komme tilbage på arbejdet.
Tak for ordet.
Kim Valentin (V), 2026-02-03:
Jamen jeg tror, jeg vil gentage det, jeg sagde i min tale.
Altså, jeg tror ikke på, at man hjælper nogen i det her system ved at smøre sådan en leverpostejmad ud over det hele og så sige, at alle skal have det samme.
Der findes brancher, hvor det, sådan som man også hørte ministeren sige, slet ikke virker.
Og jeg hører sådan set også, at ordføreren siger: Nå ja, men det er også rigtigt, og det vil vi selvfølgelig også gerne være med til.
Men det er jo netop det, arbejdsmarkedets parter gør.
De er jo forstående over for de her ting.
De er der allerede på den side, og det er også det, de gerne vil.