Karsten Hønge (SF), 2021-05-17:
I ved godt, at fagforeninger har mange forskellige sangbøger, og dem tager man frem i alle mulige sammenhænge.
I de her gule splittelsesorganisationer er der især en sang, der hitter, og det er den her sang fra bandet Folkeklubben.
De har et forrygende hit, der hedder »Fedterøv«.
I ved godt, at det er den sang, hvor den her enkelte person altid lykkes med at komme ud af taxaen og overlade regningen til de andre.
Den samme triste kreativitet viser han, når der bliver bestilt omgange på værtshuset.
Selvfølgelig kan fællesskabet dække regningen, når enkelte tager af ølkassen eller kagekassen på arbejdspladsen uden at betale.
I kortere perioder kan man være med i en frokostordning uden at betale, men på et tidspunkt vil de andre deltagere forlange, at alle bidrager.
Hvis det er en meget stor madklub, kan man bære over med enkelte, som gafler til sig uden at betale, men hvad sker der, hvis gruppen af free riders, nassere, eller hvad vi ellers kan kalde dem, vokser sig større?
Ja, enten får man alle til at betale, eller også nedlægger man madklubben.
Og hvem er det i øvrigt egentlig, der kan se sig selv i spejlet, når andre betaler for den mad, som man nyder uden at yde noget til gengæld?
Hvor er respekten for kollegerne?
Og især: Hvor er selvrespekten?
Den danske model for arbejdsmarkedet er genial, den er sofistikeret, den giver os fleksibilitet og dynamik, og vi har samtidig et af de mest stabile og rolige arbejdsmarkeder.
Det er, fordi vi regulerer arbejdsforholdene gennem kollektive aftaler, og vi har endda indbygget et fantastisk system til at håndtere konflikter.
Men ingenting lader sig gøre, hvis de organisationer ikke har legitimitet i baglandet, og det er netop, fordi det er demokratiske organisationer på begge sider af bordet, og fordi de faktisk repræsenterer medlemmerne, at den danske model fungerer.
En omfattende undersøgelse foretaget af det private firma Implement Consulting Group for 3F – jeg står med den her – fra for et par år siden viser den økonomiske værdi af stærke faglige organisationer på begge sider af bordet.
Alene inden for 3F's område taler vi om 40.000 konflikter og stridigheder, der er blevet løst, og tre ud af fire blev løst på arbejdspladsen.
På det formelle og det juridiske plan håndterer 3F årligt alene ca. 10.000 større og mindre sager, altså ca. 30 om dagen.
Det er en kæmpe gevinst for os alle sammen, for hele samfundet, og det vurderes i øvrigt at have en værdi i omegnen af 2 mia. kr. alene inden for 3F's område.
Retten til at trække kontingent fra i skat skal hænge sammen med evnen til at tegne overenskomster.
Hvis man ikke bidrager med samfundsnyttigt arbejde ved at være en aktiv partner i vores geniale danske model for arbejdsmarkedet, skal skatteborgerne heller ikke række en hjælpende hånd.
Splittelsesorganisationerne nasser på overenskomster, som andre har knoklet for, og derefter får de støtte fra staten.
Først løber de om hjørner med organiserede lønmodtagere, og derefter løber de om hjørner med skatteborgerne.
Det må stoppe.
Adgangsbilletten til fradrag for kontingent til fagforeningen eller den hovedorganisation, som forbundet er tilsluttet, skal være en dokumentation for, at man er i stand til at tegne overenskomst for mindst 25 pct. af medlemmerne.
Noget for noget, kan man vel sige.
Eller sagt på en anden måde: Ingen arme, ingen kager.
Krifa, Det Faglige Hus, Frie og Ase har ikke det fjerneste med fagforeninger at gøre.
Bruger man dagen på at ligge på divaneseren, må man selv til lommerne, altså sine egne lommer vel at mærke.
Når nasserne ikke længere kan få skatterabatten, kan de sparede penge derefter bruges til at give fuld fradragsret til de overenskomstbærende fagforbund.
Men hvad bruger de her forretninger – for de har ingenting med fagforeninger at gøre – så deres mange millioner af skattefradragsberettigede kontingentkroner på?
En meget stor post på budgettet, faktisk 65 pct., hos Det Faglige Hus består i at reklamere for sig selv, ikke for sager, der har med arbejdsmarkedet at gøre – det kunne være en kampagne for bedre pensionsforhold og arbejdsmiljø eller for uddannelser – men alene for at få folk til at melde sig ind.
Vi kender godt reklamerne, de kører i sløjfer på mange lokalradioer.
Det er selvfølgelig helt i orden med legitime mediekampagner for sager, der kan hjælpe almindelige lønmodtagere – det kunne f.eks. handle om pensionsforhold, kampen mod social dumping eller bedre faglige uddannelser – men at de fleste penge bruges på banale reklamer for medlemskab og platte budskaber og på discountkontingent i forhold til de rigtige fagforeninger, skal ikke understøttes af samfundet.