Søren Søndergaard (EL), 2019-01-17:
Jeg er faktisk utrolig glad for, at alle partier uden undtagelse tager afstand fra det her absurde rejsecirkus, tager afstand fra, at det koster den der lille milliard kroner – 850 mio. kr. – plus de 4,5 mia., som Europa-Parlamentet ville få ind, hvis man solgte Strasbourg, for det ejer Europa-Parlamentet jo også, tager afstand fra den CO 2 -tilsvining, som jo er som fra en mindre jyske provinsby, og er imod det spild af folks tid, det er at rejse frem og tilbage.
Jeg er faktisk rigtig glad for, at alle er enige om det.
Sådan var det ikke for nogle år siden.
Så det er jo et fremskridt, og det er jeg rigtig glad for.
Men det spørgsmål, man jo alligevel bliver nødt til at stille sig, er: Hvorfor er det ikke blevet ændret?
Og der er det der med traktaten jo selvfølgelig blevet nævnt, for vi har en situation, hvor et kæmpe flertal af landene i Europa-Parlamentet – og der er det faktisk ikke alle lande; der er 26 lande, der er for en ændring, der er 1, der er imod, og det er Frankrig, og så er der Luxembourg, der er sådan lidt loren, fordi de også har nogle institutioner og måske kunne være bange for, at det også på et tidspunkt kom til at omfatte dem – og et kæmpe flertal af den europæiske befolkning, når man laver opinionsundersøgelser, siger, at det her skal ændres.
Hvis vi nu normalt snakker demokrati, og vi har et flertal af landene, et flertal af befolkningerne, et flertal af parlamentsmedlemmerne bag det, så skulle det jo forandres.
Og når det ikke bliver forandret, er det jo, fordi det står i traktaten.
Det spørgsmål, man kan stille sig, er, hvordan den type af absurditet dog har fundet vej til traktaten.
Det siger noget om, hvor mange detaljer den traktat går ind og styrer, i forhold til hvad landene må og ikke må, og hvordan tingene skal køre, og det er dybt hensigtsmæssigt at få set på.
Alene det er et argument for en traktatændring.
Jeg har jo, da jeg var medlem af Europa-Parlamentet, også arbejdet med det her spørgsmål.
Vi prøvede på et tidspunkt at sige, at der godt nok står i traktaten, at de månedlige sessioner skal holdes i Strasbourg, men alle har jo 1 måneds sommerferie, så lad os dog reducere det til 11 gange om året.
Januar, februar, marts, april, maj, juni, juli og så holder vi sommerferie i august, og så september, oktober, november, december.
Og det gjorde vi så.
Det blev indbragt for EU-Domstolen, og så sagde EU-Domstolen: Der står jo »de månedlige møder«.
Og da der er 12 måneder på 1 år, skal der være 12 møder.
Derfor blev vi pålagt, da man ikke ville tage sommerferien fra os, at vi skulle derned i januar, februar, marts, april, maj, juni, juli, så kunne vi holde fri i august, og så skulle vi to gange i september eller to gange i oktober tage frem og tilbage til Strasbourg for at overholde traktaten.
Det er fuldstændig sindssygt.
Det samme skete, da vi så forsøgte at sige, at vi da kunne lægge de to sessioner, vi holder i Strasbourg i september, sammen, sådan at vi kommer og holder den ene den ene uge og bliver weekenden over og så fortsætter.
Nej, det skulle være adskilt, sådan at man kunne tage hjem imellem.
Det er også den ting, der gør, at alle partier udtaler sig imod det, og et kæmpe flertal af befolkningen er imod det.
Og alligevel fortsætter det.
Derfor bliver alle jo nødt til at sige, når det er så absurd, og alle er enige om, at det er så absurd: Hvad gør vi så ved, at det alligevel fortsætter?
Jeg må indrømme, at jeg ved de sidste valg har været træt af kandidater, som forklarede uden nærmere specifikation, at de var imod rejsecirkusset.
De kunne lige så godt have sagt, at de var imod vinteren eller imod sommeren, for det er jo ligegyldigt.
Det er jo en ligegyldig markering, medmindre man vil gøre noget.
Og hvad ligger der af forslag?
Jeg hørte dem ikke.
Hvad er der af konkrete forslag, for at få det, der er så absurd, vanvittigt, stoppet?
Der er kun kommet et eneste forslag, kun et eneste forslag, og det er det, vi har fremlagt her.
Vil det så kunne lade sig gøre?
Ja, det tror jeg egentlig at det vil have en chance for, for hvis der er nogle lande, f.eks. Danmark, der begynder at sige, at det her er helt afgørende for dem, så vil der være en række andre lande, der gør det samme.
Og så vil muligheden for at opbygge en forståelse i Frankrig af, at det her bliver et kæmpe problem, næste gang der skal være en traktatændring – der bliver alligevel ikke gennemført nogen traktatændring imod Frankrigs ønske – så vil der muligvis – muligvis – være en chance for, at man kan begynde at forhandle med Frankrig om nogle kompensationer for, at de afgiver det der parlament.
Det kan være, at de får en anden europæisk institutions hovedkvarter, det kan være, at de får nogle penge, det kan være hvad som helst.
Der er mulighed for en eller anden form for forhandling.