Mira Issa Bloch (ALT), 2019-11-12:
Tak for ordet.
I 2015 slog en landsretsdom fast, at kommunerne ikke længere måtte bevilge penge til overvågning af børn over 18 år, selv om de havde svære handicap og måske var på et meget lavere mentalt aldersniveau.
Det har betydet, at hjælpen efter landsretsdommen i 2015 er blevet reduceret eller taget fra sårbare familier, som ønsker at tage sig af deres familiemedlem i deres eget hjem.
Der er tale om hjælp, som nu ikke længere er hjælp, men kaldes overvågning og dermed er forbudt.
I Alternativet er vi også blevet kontaktet af mennesker, som det her berører, og vi har hørt om, hvilke store menneskelige omkostninger og konsekvenser det har haft.
F.eks. er der Mette på 63 år, der har en 61-årig søster, som intet kan selv, som ikke har noget sprog, og som kognitivt svarer til et barn på 3-6 måneder.
Før dommen havde Mettes søster 14 timers overvågning, og det betød, at Mette kunne passe et job og leve et så normalt liv som muligt.
Men efter dommen blev hjælpen reduceret til 3½ time i døgnet.
Det accepterede familien dog ikke, og efter 900 dages kamp lykkedes det Mette og hendes familie at få hjælpen sat op til 7,8 timer til at dække søsterens vågne timer.
En af konsekvenserne har dog været, at Mette har været nødt til at sige sin stilling som naturfaglærer i udskolingen op for at kunne passe sin søster, og skolen har nu svært ved at finde en ny, der kan varetage det job.
Som samfund kan vi simpelt hen ikke byde mennesker at skulle kæmpe en desperat kamp med kommunen, når de tager det store ansvar at beholde et familiemedlem med et svært handicap i familiens skød i stedet for at sende vedkommende på en institution.
Vi må forstå, at det er en stor belastning for familier, der vælger at passe familiemedlemmer med svære handicap hjemme i familien, og denne belastning skal resultere i hjælp fra samfundet og ikke i yderligere pres og stress, som det sker nu.
I Alternativet sætter vi stor pris på de familier, som mener, at det er det bedste for deres familier ikke at sende deres pårørende på institution, og vi bakker hundrede procent op om, at de skal have den hjælp i hjemmet, som de også tidligere fik.
I den seneste folketingssamling har vi fra Alternativets side – ikke mig personligt – deltaget i flere samråd, som skulle hjælpe med at finde en løsning på den her problematik, men ud over gode intentioner fra skiftende socialministre er det ikke lykkedes.
Alle initiativer, der handler om at løse det her problem, er strandet på økonomi, og tallene er fløjet gennem luften.
Nogle har ment, at det ville koste over 100 mio. kr. at løse det her problem, andre har nævnt tal på over 200 mio. kr.
Der er så også en deloitterapport fra 2017, der siger, at det vil koste 80-90 mio. kr. at sikre, at mennesker med svære handicap kan få den overvågning, de har mistet.
Men skal det koste så meget?
Så fra Alternativets side kunne vi godt tænke os at få regnet tallene igennem og finde ud af, hvad det i virkeligheden koster at få bevilget den her støtte til overvågning, som familierne har mistet.
Hvis det i virkeligheden kun er 30-40 mio. kr., burde vi kunne finde de penge.
Men uanset hvad det koster, er Alternativet villige til at finde det, der skal til.
Det skal i hvert fald løses, og derfor er vi meget glade for, at så mange partier står sammen om et forslag til vedtagelse, der signalerer, at det bliver løst i den her folketingssamling.
Tak for ordet.