Lars Løkke Rasmussen (V), 2018-01-12:
Jeg vil gerne kvittere for en god debat i en fredelig og seriøs tone om et vigtigt emne; en debat, som, når man følger den selv samme debat på andre platforme – senest så jeg selv noget tv i går – så foregår lidt mere, hvad skal man kalde det, højlydt, end den har gjort her i dag.
Men det synes jeg har været rigtig, rigtig fint.
Jeg har ikke noget synderligt behov for at genfortælle alt, hvad jeg sagde til en start.
Der forsøgte jeg at fremlægge min og regeringens position, og den er sådan set uændret i lyset af den debat, der har fundet sted her i dag gennem mange timer.
Men et eller andet tager jeg alligevel med mig fra debatten her i dag.
Først og fremmest tager jeg måske med mig, at jeg jo fornemmer, at som årene er gået – og jeg har langt mere end 20-års jubilæum både i mit parti og i øvrigt i den fagforening, jeg selv er medlem af – har der over tid udviklet sig en ny realisme.
Fronterne står ikke helt så skarpt, som de har stået.
Hr. Holger K. Nielsen siger endda fuldstændig uhjulpet, at antallet betyder noget.
Hr. Mattias Tesfaye står her i det offentlige rum og beklager en række lempelser under den tidligere socialdemokratiske regering.
Og det er vel udtryk for, at der er en stigende, måske ligefrem konsensus om, at vi står med et sæt udfordringer her.
Og jeg synes som sagt, debatten har været god, ved at den har været nuanceret.
Der er en udfordring, når vi nu er enige om, at antallet betyder noget.
Så er der en udfordring knyttet til at holde antallet nede, og det har regeringen så taget en række initiativer til.
Vi har også, for nu at være ærlig, slået os lidt på det, fordi det jo ikke er blevet klappet hjem alle steder.
Jeg ved ikke, om det her med, at antallet betyder noget, som nu også lyder fra venstrefløjen, kan tages som en slags forsinket opbakning til de stramninger, vi har foretaget.
Så ville det måske være rart at få det klarlagt, for det står vel stadig væk tilbage, at en række af de stramninger, regeringen har foretaget, ikke har nydt opbakning her i Tinget.
Og så er det måske lidt en gratis omgang at glæde sig over, at de så har vist sig at have en effekt.
For det er jo det store springende spørgsmål, at hvis man ruller de ting, vi har foretaget, baglæns, så vil antallet stige igen.
Og det går ikke.
Jeg synes egentlig, hr. Mattias Tesfaye beskrev det så rigtigt med den her metafor om den gamle gæld og renters rente, og at det ikke kan nytte noget, at vi løser nogle problemer med den ene hånd, hvis de så i virkeligheden forværres tilsvarende eller mere med noget, vi gør med den anden hånd.
Så vi er nødt til at stå vagt om en fast udlændingepolitik, hvor Danmark ikke fremstår ekstraordinært attraktivt i forhold til andre lande.
Det er regeringen garant for.
Hvad der måtte ske, hvis regeringen ikke længere er regering, svæver jo i det uvisse, også efter dagens debat. Så er der det andet fokus for regeringen, nemlig at vi jo ikke kan rulle historien tilbage.
Derfor står vi med et sæt udfordringer, der knytter sig til parallelsamfund, der er opstået i Danmark, og der er vi nødt til at gå målrettet til værks.
Og jeg har jo her markeret, at regeringen inden for meget kort tid vil komme med et samlet udspil til det.
Det vil også adressere nogle af de spørgsmål, der har været nævnt i dag, bl.a. hele spørgsmålet om koncentrationen af tosprogede elever på visse skoler, helt konkret på gymnasieområdet, hvor jeg er meget tilfreds med de løsninger, der synes at være fundet i Region Midtjylland i dag, men hvor udfordringerne jo stadig væk består andre steder i landet.
Det gælder i folkeskolen, det gælder i vores daginstitutioner m.v.
Vi kommer med et udspil.
Så er der endelig det tema, som også har været vendt her i dag, altså den udenlandske arbejdskraft.
Og for mig er det jo vigtigt på ny at slå fast, at vi er nødt til at bevare balancerne her.
Vi kan ikke have et Danmark, der står åbent for hvem som helst.
Vi kan heller ikke have et Danmark, som bare er fokuseret på arbejdskraften, for der knytter sig også den udfordring til tingene, at folk jo også skal være her, når de ikke er i beskæftigelse.
Når de går hjem fra virksomheden, er de en del af vores samfund i fritiden, og derfor er der et hensyn at tage også her.
Vi skal finde nogle balancer.
Og regeringen har altså det grundsynspunkt, og det er i sagens natur også mit eget grundsynspunkt, at jo bedre vi er til at dæmme op for tilstrømningen, og jo bedre vi er til at få taget et opgør med parallelsamfundene, jo mere rummelighed vil der jo også være i forhold til at lukke den dygtige og uundværlige udenlandske arbejdskraft ind, som vi har brug for.
Det er min tilgang til det.
Så har der været en diskussion om det med beløbsgrænserne, og ja, vi synes, regeringen synes, det var forkert, at et flertal uden om regeringen hævede beløbsgrænsen fra 375.000 kr. til 400.000 kr., som i mellemtiden så er blevet til 417.000 kr. – om end det ikke er de sidste 17.000 kr., der provokerer mig, for det er så et udtryk for at bevare realværdien af det, man besluttede.
Men det der løft på 25.000 kr. synes vi var forkert.
Folk vil jo vide, at det parti, jeg selv repræsenterer, op til folketingsvalget gjorde sig nogle tanker om, at man muligvis burde arbejde med nogle differentierede beløbsgrænser ud fra en erkendelse af, at der er to hensyn.
Der er et hensyn til at få den arbejdskraft ind, vi har brug for.
Og så er det jo ikke ligegyldigt, hvor den arbejdskraft kommer fra, for som jeg antydede før, er folk også mennesker i vores samfund uden for arbejdstiden.
Og der er, alt andet lige, klar forskel på, hvor nemt og enkelt man lander på det danske arbejdsmarked, om man er en ingeniør fra New Zealand, der flyver ind, eller man er en ingeniør fra Somalia.
Det må man sige helt åbent.
Derfor ærgrer jeg mig over, at der var det her flertal, som sådan lidt på rygmarven bare lavede en enøjet forhøjelse af beløbsgrænsen – plus i øvrigt efterfølgende at tilføre det her en del bureaukrati.
Og jeg er nødt til at sige, og det er selvfølgelig på kanten af den her værdipolitiske debat, at det er noget, vi kommer til at diskutere.
Det agter vi også at diskutere i regi af Disruptionrådet.
Det er jo ikke trepartsdrøftelser, men det er et sted, hvor parterne er til stede.
For det går så godt i Danmark for tiden – beskæftigelsen buldrer frem, arbejdsløsheden falder – at der er pres på rundtomkring, og vi har fået skabt noget bureaukrati her, som i hvert fald udfordrer.
Det er ikke kun beløbsgrænsen, det er også det forhold, at man fuldstændig uden undtagelse har sagt, at lønnen skal udbetales på en konto i Danmark.
Det ved jeg skaber helt konkrete udfordringer i forhold til helt konkrete mennesker, der rejser ind fra helt konkrete lande, der minder meget om Danmark i deres værdisæt.
Det er mennesker, som agter at være her i en kortere tid, og som fortaber rettigheder derhjemme i forbindelse med pensionsordninger og andet, fordi de pludselig har svært ved at godtgøre deres løn, fordi den skal udbetales på en dansk og ikke f.eks. en amerikansk konto.
Så jeg vil bare tilkendegive, at lige så stram jeg ønsker at være, når det gælder hele den overordnede udlændingepolitik og vores asylpolitik; lige så stramt et fokus jeg ønsker at have på, at midlertidigt er midlertidigt; og lige så hårdt jeg ønsker at slå ned på parallelsamfund – lige så open-minded insisterer jeg altså på at være i forhold til den del af udlændingepolitikken, der handler om at sikre Danmark de ressourcer, som skal gøre Danmark rigere i fremtiden og sikre vores velstand.
Jeg tror, jeg vil lade det være ved det.
Ja, det er rigtigt, at regeringen ikke har fremsat noget forslag til vedtagelse.
Vi har sådan set heller ikke noget særligt behov for at kommunikere vores politik ned i nogle få linjer, for folk ved, hvad vi står for.
Og vi følger op på den tradition, som egentlig også var der sidste år, hvor vi havde en helt åben debat om de her spørgsmål, uden at det førte frem til en egentlig vedtagelse.
Så det er jo ikke et udtryk for, at der ikke er en linje.
Regeringens linje er sådan set kendt, og den kan jeg så se at der er andre der forsøger at formulere sig op imod – og altså på en måde, hvor det i hvert fald ikke har kunnet lade sig gøre at samle oppositionen om et fælles forslag til vedtagelse.
Lad det være ved det.