Sophie Hæstorp Andersen (S), 2025-01-08:
Tak for det her forslag, som jo giver mulighed for at drøfte spørgsmålet omkring pensioner og i virkeligheden også ligestilling inden for spørgsmålet omkring pensionsformuen.
Siden 2007 har det for pensionsordninger dog været sådan, at rimelige pensionsordninger ikke ligedeles.
Hver ægtefælle udtager derfor som udgangspunkt sin egen pensionsopsparing, hvis den afspejler en rimelig pension baseret på ægtefællens uddannelse, job og lønningsforløb.
Der er forskellige undtagelser, som sikrer, at en ægtefælle, som er dårligt stillet rent pensionsmæssigt, kan få en økonomisk kompensation fra den anden ægtefælle.
Så hvis en ægtefælle har foretaget pensionsopsparinger, ud over hvad der er rimeligt, skal værdien af denne opsparing som udgangspunkt deles med den anden ægtefælle.
Der er to muligheder for kompensation til den ægtefælle, som pensionsmæssigt stilles dårligt i skiftet.
Der er dels en såkaldt fællesskabskompensation til den ægtefælle, som har betalt mindre til pension end normalt, og hvor dette skyldes, at ægtefællen af hensyn til familien eller den anden ægtefælle helt eller delvis har været uden for arbejdsmarkedet, dels en såkaldt rimelighedspension, som gives for at sikre, at en ægtefælle ikke stilles pensionsmæssigt urimeligt, hvis ægteskabet har været af længere varighed og der er stor forskel i værdierne af ægtefællernes pensionsrettigheder.
På den måde har ægtefællerne mulighed for at forbedre de økonomiske forhold for en ægtefælle, der i tilfælde af skilsmisse vil være stillet dårligt i forhold til pension, f.eks. fordi vedkommende har gået hjemme for at passe et barn.
Reglerne om deling af pensionsordninger blev indført i 2007 ved den såkaldte ægtefællepensionsreform.
Reformen byggede på et grundigt forudgående udvalgsarbejde og på indgående politiske drøftelser – ja, faktisk lå der et arbejde, der havde været igennem 8 års drøftelser og undersøgelser, og reglerne blev udformet i tråd med intentionerne bag arbejdsmarkedspensionerne, sådan at en pensionsopsparing sættes i forhold til indkomstniveauet som erhvervsaktiv.
Dette regelsæt er samtidig udtryk for en balance mellem på den ene side hensynet til sikring af ægtefællers økonomiske tryghed ved skilsmisse, bl.a. for de par, som indretter sig sådan, at den ene bidrager til familien gennem arbejde i hjemmet, og på den anden side hensynet til, at ægtefæller kan beholde egne optjente pensioner, der er etableret med henblik på forsørgelse ved pensionsalderen.
Hvis pensionsordninger skal ligedeles ved skilsmisse, bliver man jo nødt til at kigge på, om det kan få nogle andre uhensigtsmæssige konsekvenser.
Det var bl.a. det, der gjorde, at man i 8 år kiggede på det her område.
Det var faktisk, fordi man så initiativer, hvor folk blev skilt, og hvor nogle kunne tage nogle pensioner med sig og også bagefter kunne tage den anden ægtefælles pension med sig og dele den i to.
Så nogle gik faktisk ud af døren ved en skilsmisse med halvanden pension, mens den anden ægtefælle, der var blevet skilt, stod tilbage med en halv pension, og det var heller ikke rimeligt.
Derfor gik man ind og kiggede på det, i lyset af at arbejdsmarkedspensioner blev mere og mere gældende.
Således er det jo, at hvis en ægtefælle har sin pensionsordning som sit eneste væsentlige aktiv og den anden ægtefælle er insolvent eller uden aktiver, skal denne have halvdelen af pensionsordningen.
Nogle pensionsordninger kan ikke hæves eller tilbagekøbes.
I de tilfælde vil en ligedeling kunne betyde, at en ægtefælle, som har sin pensionsordning som sit eneste væsentlige aktiv, skal ud at optage et lån.
For pensionsselskaberne vil det også kunne få konsekvenser af administrativ og ressourcemæssig karakter.
Man kan forestille sig, at pensionsselskaberne skal finde metoder til at dele visse pensionsordninger.
Det samme gælder for det offentlige i forhold til tjenestemandspensioner, som heller ikke i dag bare uden videre kan deles.