Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2020-01-29:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til de partier – og det er alle partier – der bakker op om lovforslaget.
Eksamenssnyd er jo ikke nogen ny problemstilling, men den teknologiske udvikling har gjort, at formerne for snyd er blevet noget mere sofistikerede eller i hvert fald anderledes, og der har endda været virksomheder, der har forsøgt at gøre en forretning ud af det.
Derfor er det desværre blevet nødvendigt med et ekstra redskab til at værne om og fortsat have legitimitet omkring prøver og eksamener.
Med lovforslaget indfører vi et strafbelagt forbud mod at udbyde skriftlige opgavebesvarelser, herunder markedsføring, formidling og salg af besvarelserne og anden uretmæssig hjælp til aflæggelse af prøver eller eksamener.
Ansvaret pålægges den, der udbyder, markedsfører, formidler eller sælger den uretmæssige hjælp, og som dermed yder bistand til overtrædelse af prøve- og eksamensreglerne.
Man kan selvfølgelig stadig hjælpe sine børn med lektierne, for lovforslaget kriminaliserer ikke almindelig lektiehjælp; forslaget handler om prøver og andre store skriftlige opgaver.
Jeg vil gerne takke for debatten i salen i dag, og jeg ser frem til eventuelle spørgsmål under udvalgsbehandlingen og selvfølgelig også fremadrettet til samarbejdet om at sikre, at der er håndfasthed omkring vores eksamener.
Først vil jeg gerne takke Dansk Folkeparti for at fremsætte beslutningsforslaget, for beslutningsforslaget giver os nemlig mulighed for at zoome en lille smule ud og diskutere de rammer, vi ønsker for vores børn og for børnefamilierne – også set i lyset af den netop indgåede finanslovsaftale og regeringens store ambitioner for netop børnene.
For mig og for regeringen er det afgørende, at alle børn får en god start på livet, hvor det enkelte barn også møder og kommer med i et fællesskab med andre børn.
Det handler om de rammer, vi giver børnefamilierne; om man grundlæggende føler sig tryg i maven, når man afleverer sine børn nede i den lokale institution, før man møder på arbejde, og at man får den rette støtte som forældre, hvis man har brug for det.
Til gengæld mener regeringen ikke, at fællesskabets midler, altså de penge, vi betaler ind til fællesskabet, i stor stil skal bruges på, at forældrene kan gå derhjemme.
Og derfor kan jeg lige så godt lægge kortene på bordet med det samme – det tror jeg egentlig ikke kommer som nogen overraskelse for Dansk Folkeparti – og sige, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget om en markant udvidelse af tilskuddet til pasning af egne børn.
Jeg vil gerne uddybe hvorfor og også dele mine tanker om det mere principielle i den model, som foreslås i beslutningsforslaget.
Men først et par ord om selve modellen.
Dansk Folkeparti foreslår, at man nedsætter en arbejdsgruppe for en fornyet familiepolitik.
Men altså, reelt ligger der jo i forslaget en ret udfoldet model klar allerede: Dansk Folkeparti ønsker med beslutningsforslaget en betydelig udvidelse af mulighederne for at modtage kommunale tilskud til pasning af ens egne børn.
Alle kommuner skal ifølge den model, der er foreslået, forpligtes til at tilbyde alle forældre et tilskud, så forældrene kan gå hjemme i barnets første 4 år – samlet op til 6 år – i stedet for at få barnet opskrevet i den lokale vuggestue eller børnehave sammen med de andre børn.
Ydelsen foreslås så at være på dagpengeniveau.
I dag er ordningen som bekendt frivillig for kommunerne at tilbyde, og tilskuddet er noget lavere pr. barn end i den foreslåede model, og forældre kan kun modtage tilskud i maks. 1 år.
Jeg må sige, at jeg spærrede øjnene noget op, da jeg læste beslutningsforslaget første gang.
Altså, om ikke andet er det befriende, at det har så store armbevægelser, men det er jo godt nok grundlæggende en anden børnepolitik og et andet syn på pædagoger og på børnehaver og vuggestuer og i øvrigt også på familie og på ligestilling, end hvad jeg troede der fandtes i Folketingssalen nu og her.
Vi har efter min mening i Danmark en rigtig god og solid tradition for gode børnehaver, for gode vuggestuer og for dagpleje, og der er vi jo på en eller anden måde inde ved kernen, fordi det for mig er yderst værdifuldt, at vores børn møder hinanden, at de forholder sig til hinanden, når de er små.
Og det sker rundtomkring med klodser og leg i børnehaverne og senere omkring læsning og diskussioner i klasseværelset.
De lærer at kunne forstå og vise tillid til nogle, som måske ikke lige ligner dem, og den mulighed skal vi give børnene i vuggestuer og børnehaver.
Og man kan sige, at det jo netop er på grund af det sidste, at regeringen med finansloven har givet et endog meget stort løft til børnehaver og vuggestuer, fordi det skal sikre, at der er netop flere voksne – og det vil sige pædagogisk personale og voksne i det hele taget – i vuggestuer og børnehaver.
Børnene er det vigtigste, og børnefællesskaber er afgørende for børnene.
For det var fuldstændig centralt – og noget af det, der i øvrigt adskiller Danmark fra rigtig mange andre lande, herunder også vores nabolande – at vi udbyggede vores gode fælles velfærdsinstitutioner til vores børn.
I de fleste andre lande er det enormt dyrt, hvis ens børn skal indgå i børnefællesskaber, når de er små.
Nogle steder er det helt umuligt, altså simpelt hen fordi der ikke findes pladser til det.
I Danmark har vi, siden kvinderne indtrådte på arbejdsmarkedet i 1960'erne, haft gode og også i forhold til andre samfund billige daginstitutioner over hele landet.
Så af de grunde er det helt afgørende, at vi prioriterer fællesskabets penge til vores børn.