Astrid Carøe (SF), 2024-04-03:
Tak for det.
Da jeg blev valgt til Folketinget i 2019, var det en meget stor ære for mig allerede der at blive ligestillingsordfører.
Og det er jeg jo stadig væk, og når man bliver i den samme rolle i mange år, får man lov til at følge en udvikling, og jeg synes, vi har haft en god udvikling.
Men når man bliver i den samme rolle i mange år, kan man også på et tidspunkt opleve en vis metaltræthed komme snigende, og det må jeg indrømme jeg også oplever på det her område, for jeg synes, det går for langsomt.
Det er fjerde gang, jeg holder den her ligestillingsredegørelsestale, og selv om der er sket noget, og selv om vi har rykket os på mange vigtige punkter de sidste 4, 5 år, må jeg sige, at jeg også er ved at være lidt træt af at gentage mig selv på nogle meget vigtige områder.
For selv om vores nuværende ligestillingsminister og samtlige ministre før hende elsker at udråbe Danmark som et af de mest ligestillede lande i verden, har vi altså stadig meget lang vej igen, før vi har ligestilling, og også før vi bare skulle være på linje med vore nordiske naboer.
Det betyder ikke, at vi ikke rykker os, for det gør vi, men vi rykker os bare ikke hurtigt nok, og flere af sejrene løser kun brøkdele af nogle meget større problemer.
En sejr, jeg dog vil nævne, er treparten fra december sidste år.
Her tog vi et solidt skridt i den rigtige retning mod ligeløn ved at sikre mere løn til udvalgte grupper, særlig de klassisk kvindedominerede fag.
Deres grundløn er blevet hævet, og de erfarne medarbejdere får endelig anerkendelse i kroner og øre, når de bliver flere år i faget.
Det glæder mig.
Men det er ikke nogen hemmelighed, at vi langtfra er i mål, hverken her og heller ikke generelt på ligelønsområdet.
Der er fortsat alt for store lønforskelle mellem mænd og kvinder i Danmark.
Vi kan tilskrive en del af lønforskellen det, at mænd og kvinder arbejder i forskellige fag, at kvinder i højere grad arbejder i det offentlige, og at flere kvinder tager barsel.
Det gør ikke lønforskellen rimelig, men det forklarer noget af den.
Men selv i samme job på samme arbejdsplads tjener kvinder stadig mindre end mænd – i gennemsnit omkring 7 pct.
Det er helt uacceptabelt.
Jeg tror ikke, at der er noget nemt svar på, hvordan vi sikrer ligeløn, men vi har taget nogle fine skridt i den rigtige retning, både med øremærket barsel og den seneste trepart.
Dog tror jeg også, at noget kan løses med løngennemsigtighed, og her mangler Danmark stadig at implementere EU-direktivet om løngennemsigtighed, som blev vedtaget i 2023 i EU, så virksomhederne kan holdes ansvarlige, hvis ikke de lønner mænd og kvinder ligeligt.
Den implementering ser jeg frem til vi forhåbentlig snart skal drøfte med regeringen.
Så mangler vi altså helt ærligt også en debat om, hvilke økonomiske konsekvenser det har for kvinderne på længere sigt.
Når danske mænd og kvinder går på pension, har kvinder nemlig i gennemsnit 25 pct. mindre at gøre godt med end mændene.
En nem forklaring vil være, at det er, fordi mænd er mere økonomisk snarrådige end kvinder og lægger en større andel af deres indkomst til side til pension, men det er bare ikke tilfældet.
Mænd og kvinder lægger nemlig lige store andele til side til pension.
De store forskelle i pensionsopsparing kan langt hen ad vejen i stedet tilskrives måden, vi danner familie på.
Når kvinder føder deres første barn, falder deres bruttoindkomst med næsten 30 pct., og samtidig sparer de ikke op til pensionen, når de er på barsel, hvis de er på barselsdagpenge, hvilket typisk er de vigtigste år at spare op, fordi det er de penge, der forrentes mest i starten af arbejdslivet.
Derfor er mænds og kvinders livsindkomst også meget skæv, men vi italesætter det ikke rigtigt, altså at det løngab, der bliver skabt i den tidlige familiedannelse, følger kvinderne resten af livet igennem, og at vi, ligesom vi gjorde det med barselsreformen, er nødt til at komme med nogle politiske løsninger.
Men ligestilling er ikke kun økonomisk.
Sidste år kunne vi fejre 50-årsjubilæet for, at kvinder fik fri abort i Danmark.
Kvinders ret til egen krop er en hjørnesten i ligestillingskampen, og jubilæet medførte en fornyet debat om, hvorvidt abortgrænsen er tidssvarende.
I 1973 fastsatte man grænsen til at være i 12. graviditetsuge, og sådan har det været lige siden.
Alt imens har lægevidenskaben været igennem en rivende udvikling, og vi har langt større viden om både kvindekroppen og fosterets udvikling, end vi havde for 50 år siden.
At man ikke har turdet at tage debatten op før 50-årsjubilæet, viser endnu en gang, at kvindekroppen er og altid har været politiseret, og det stiller endnu større krav til, at vi politikere tør tage debatten og se både abortgrænsen, men også abortrådgivningen efter i sømmene.
Jeg håber, at 2024 bliver året, hvor vi får moderniseret vores abortlovgivning, så 15-17-årige ikke skal have lov af deres forældre til at få abort, og så vi kan få ændret abortsamrådenes konstruktion, så de er ens på tværs af landet og mere gennemskuelige i deres beslutninger.
Og sidst, men ikke mindst, håber jeg også, at vi lykkes med at få hævet abortgrænsen, så flere kvinder har frit valg til at bestemme over deres egen krop.