Nanna W. Gotfredsen (M), 2025-02-19:
Tak, og tak for ordet, formand, og vi skal lige have skrivebordet på plads.
Det har jeg efterhånden sagt mange gange fra den her talerstol, mest som retsordfører, og der er bestemt heller ingen grund til ikke at sige det igen, altså at vi skal have nedbragt volden og truslerne, og jeg nyder, at der også om det er bred enighed i salen.
Klageretten – toinstansprincippet – er afgørende i en retsstat, og nogle svinger sig ligefrem op til at sige, hvad jeg også har selv gjort, at det er den væsentligste retssikkerhedsgaranti overhovedet, og her taler vi om bortvisninger.
Vi talte på et tidspunkt om en præcisering af klageadgangen og så mest om at afskære den.
Der sker bortvisninger alle mulige steder, og det har I også udvekslet ord om, og nogle gange bliver det kaldt noget så forfærdeligt som en luftetur, altså som om man er en hund.
Det har jeg harceleret helt vildt over, og det sker uden en klageret, også for de allermest udsatte bredt.
Tænk, hvis der var det samme store engagement i det spørgsmål, som jeg oplever der er fra alle her i dag, så kunne vi måske komme dehumaniseringen til livs.
Så det foregår, og vi har samtalen her under nogle mærkværdige omstændigheder, og jeg savner dem, det handler om.
Jeg savner de hjemløse, jeg savner Simon og Junior og hele banden – og I lyder også, som om I gør det – og de synes også, at vold og trusler er uacceptabelt, og samtidig ryster det her forslag dem under deres grundvold.
Jeg ville ønske, vi havde dem med i samtalen her.
Det, jeg er nødt til at breake til jer – det tror jeg gerne jeg må sige – er, at den her klageret er illusorisk.
Der sker ingen prøvelse i Ankestyrelsen, overhovedet.
Hvis I ser hen på min stol, kan I se hele bunken af de klagesager, der er løftet de sidste 3 år, og dem har jeg brugt mange nattetimer på at gennemgå, og der er ingen prøvelse.
Så den kamp, I kæmper her, har jeg selv kæmpet.
Jeg er skyldig i, at vi står her; jeg fik den her klageret på banen, fordi jeg troede, det var det, der skulle til, og der foregår ingen prøvelse i klageinstansen.
Jeg har måttet erkende, at jeg engang troede, at juristeri og retssikkerhed løste alt; det gør det ikke.
Jeg har måttet erkende, at det ikke var en løsning tilbage i tiden, at der ikke var en klageret, og at der herskede vilkårlighed.
Det var heller ikke en løsning at få indført en klageret, og der hersker fortsat vilkårlighed, besynderlige udskrivelser eller bortvisninger, og der er ingen reel prøvelse.
Man lægger bare til grund, hvad der bliver anført fra herbergernes side, og stadfæster afgørelserne på stribe.
Så det bliver jo heller ikke nogen løsning nu at afskaffe den, i særklasse ikke for dem, det handler om, altså dem, der skal bære de alvorligste konsekvenser, men det er heller ikke det, der er løsningen, og det handler vel primært om, at det ikke er det, der er problemet.
Vi står med et gigantisk problem her, det er kæmpestort, og det er komplekst og sammensat, og klageretten, uanset om den er der eller ej, kommer ikke til at gøre nogen videre forskel.
Enkelte gode mennesker vil måske være afskrækkede fra at gøre noget rigtig, rigtig dumt.
Min erfaring siger mig, at det gør de alligevel.
Vi har bare ikke fat om problemet, og hvordan i alverden skulle vi så kunne lykkes med at hoste op med en løsning?
Vi har problemet med en vild vilkårlighed – det afspejler sig i de gennemgåede afgørelser – vi har problemet med husordener, der fastsætter forhold, der slet ikke hører hjemme i en husorden, og vi skal have lært herbergerne, at de skal holde op med at skrive det syvende bud: Du må ikke stjæle skeer ...
Er det allerede overstået?
Man kunne jo blive ved, og så må jeg håbe, at jeg får en masse spørgsmål.