Kirsten Normann Andersen (SF), 2022-05-12:
Tak for det, og tak for den ældrepolitiske redegørelse, som jo retfærdigvis kommer i halen på, at vi de sidste 2 år har haft fokus på at bekæmpe corona, og det er naturligvis nok også forklaringen på, at mange nødvendige og vigtige indsatser på ældreområdet stadig venter.
Det er jo ikke noget nyt, at mange indsatser venter.
I de sidste 20 år, som jeg kan huske tilbage, har vi talt om den demografiske udvikling i fremtiden, hvor flere og flere ældre får brug for ældrepleje og sundhedsbehandling.
Allerede for mere end 10 år siden forudsatte prognoserne, at vi skulle rekruttere 25 pct. af en ungdomsårgang til sundhedssektoren for at dække den demografiske udvikling, men det er naturligvis ikke bare lige til, og lige nu står vi bare lige midt i det.
Vi har ikke øget antallet af ansatte, antallet af ældre stiger og stiger, men færre får hjemmehjælp, og færre kan få en plejehjemsplads.
Det kan naturligvis betyde, at de ældre er blevet mere raske, det kan man håbe, men det kan også betyde, at det er blevet meget sværere at blive visiteret til hjælp.
Det er måske en kombination af begge dele.
Men udviklingen vidner alligevel om, at vi på ingen måde er i gang med at imødekomme flere ældres behov for hjælp, pleje og behandling.
Jeg har noteret mig, at redegørelsen er koncentreret om hjemmehjælp, altså praktisk hjælp og personlig pleje, mens ældres sundhed, pleje og behandling ikke er medtaget i redegørelsen.
Det er nok en naturlig følge af, at området jo er flyttet fra Sundhedsministeriet og til Socialministeriet, men det er ikke desto mindre, synes jeg, en mangel i redegørelsen, for ældres sundhed og pleje og behandling
har meget stor betydning for, hvordan vi sikrer tilstrækkelig kapacitet og kvalitet i ældreplejen, men også i sundhedssektoren i fremtiden.
Når ældre ikke kun er svækket af alderdom, men altså også ofte svækket af sygdom,
bliver behovet for faglært personale bare større.
Faglært social- og sundhedspersonales kompetencer har betydning for både forebyggelse, rettidige reaktioner på forandringer og for lindring af ældres sygdom.
Det er imidlertid indsatser, som sjældent er defineret i kommunale standarder.
Det er det bare ikke.
Der er rigtig mange vigtige faglige overvejelser i forebyggelse og lindring af sygdom: medicin til tiden og et roligt tempo har afgørende betydning for, hvordan en borger med eksempelvis parkinson kan hjælpes på den rigtige måde.
Kontinuitet og faste rutiner har betydning for borgere med demens, som også har et særligt behov for faglært personales skarpe blik for anden sygdom og smerter, som borgere med demens ikke nødvendigvis selv kan give udtryk for.
Urinvejsinfektioner, lungebetændelse og forstoppelse er almindelige lidelser hos svækkede ældre, som kan forebygges, men det er også lidelser, som kan resultere i unødvendige indlæggelser i et presset sundhedsvæsen.
Det er alt sammen eksempler på faglighed, som ganske enkelt ikke er defineret i de kommunale standarder, som danner grundlag for en god og værdig ældrepleje for den enkelte.
Derfor har jeg også ønsket, at en ældrelov kunne behandles sammen med en sundhedsreform, for mens en sundhedsreform netop har fokus på forebyggelse, har ældreloven fokus på praktisk hjælp og personlig pleje, som det også har været tilfældet i den her redegørelse.
Vi har brug for, at vi tænker opgaverne sammen.
Markedsvilkår og konkurrence sikrer ikke mere forebyggelse eller rettidige indsatser i forhold til svækkede ældres sygdomme.
Det kan man simpelt hen ikke konkurrere sig ud af, det skal man knokle sig ud af med gode faglige kompetencer.
Det eksporterer til gengæld bare problemet videre til sundhedssektoren, hvor både sygehusene og den kommunale hjemmesygepleje på ingen måde vil være i stand til at løse de mange sundhedsfaglige problemer, som i øvrigt bedst løses i hverdagen af dygtige og faglærte medarbejdere, som qua deres gode uddannelser kan sikre rettidig omhu og handling, før problemerne vokser systemet over hovedet.