Lotte Rod (RV), 2025-05-14:
Tak for det.
Mens vi sidder her i Folketingssalen, er der 16.000 forældre, som ikke kan gå på arbejde, fordi deres børn har det så skidt, at de ikke kan komme i skole.
Alligevel siger regeringen, at de ikke vil prioritere penge til at få flere lærere i skolen.
Mens årene går med at snakke om, er der bare flere og flere børn, som får fyldt skoletasken op med så mange bekymringer, at den ikke længere er til at bære.
I hver eneste klasse er der flere end fire elever, der får støtte, og endnu flere, der har brug for det uden at få det.
En ud af seks går ud af folkeskolen uden at kunne læse, skrive eller regne.
Flere og flere børn og unge får en diagnose.
Det er nu omkring 15 pct. af en årgang, der får en diagnose.
Det er fire børn i hver eneste klasse.
Flere og flere får medicin for adhd, søvnproblemer og depression.
Forældre slås mod systemet for at få hjælp.
Jeg forstår det ikke.
Vi er et af verdens rigeste lande, men alligevel vil regeringen ikke prioritere det.
Jeg vil gerne have vendt underskuddet til overskud i skolen, for jeg vil have en folkeskole, som er god for alle børn – for de små og for de store, for de krøllede, for de forsigtige, for dem, der kan selv, og for dem, der har brug for støtte.
Jeg vil have, at vi lykkes med inklusionen, og det kræver, at folkeskolen får tilført ressourcer, sådan at lærere og pædagoger har tid til at forberede god undervisning og til at være der for alle børn.
Jeg er optaget af det her med, at der skal være en ekstra lærer eller pædagog i klassen, sådan at man kan håndtere konflikter med det samme, og sådan at der ikke er en lærer, der står og skal vælge imellem at gå i gang med undervisningen og bare prøve at lukke øjnene for konflikten og de børn, der har brug for hjælp, eller at hjælpe børnene og så lade undervisningen sejle.
De ekstra lærere og pædagoger skal være i skolen uden bindinger.
Der skal være ekstra timer i vores nye timebank, sådan at børn kan få hjælp, før problemerne vokser sig store og fører til mistrivsel, skolefravær og diagnoser.
Hjælpen skal være på skolen, sådan at man som lærer eller som forælder ikke skal vente i årevis og kæmpe mod systemet eller have en udredning og diagnose for at kunne få hjælp.
Lige nu er der hver eneste morgen børn, som græder, som løber ind på værelset og gemmer sig under dynen, som brænder sammen, og som bare ikke kan komme i skole.
Der er forældre, som gør alt, hvad de kan, og som jo bliver fuldstændig spændt ud mellem at prøve at være der for deres børn og samtidig skulle passe et arbejde.
Vi har lærere, som føler, at de ikke slår til, fordi de ved, at der sidder børn i deres klasse, som har brug for hjælp, og som de ikke har en chance for at nå.
Det er et politisk valg, hvor mange børn der falder igennem i skolen, og det er os herinde, der kan sætte de penge af, der skal til, for at give de rammer, der er brug for, og det er vores opgave at rette op på det, at lærerne i dag mangler tid, materialer og frihed til at lave levende undervisning og gode frikvarterer.
Skolerne mangler ressourcer til at hjælpe børnene, både i den almindelige undervisning og i forhold til at lave gode mellemformer.
Der er det nemt at se, hvad partierne mener.
Men på det her område – også når man hører talerne i dag – lyder det jo langt hen ad vejen, som om alle partier siger det samme.
Ministeren har også selv sagt det samme som Trivselskommissionen, nemlig at der brug for mere pædagogik og mindre psykiatri.
Problemet er så bare, at regeringen ikke vil prioritere de penge, det koster at gøre det.
Jeg er ikke socialist.
For mig handler det ikke om bare at bruge flest mulige penge.
For os Radikale er det her er en pædagogisk fordring.
Jeg vil gerne stå på børnenes side.
Jeg vil have, at skolen skal være god.
Jeg vil have, at børn har medbestemmelse.
Og jeg vil have, at det skal være sjovt at gå i skole.
Jeg vil have, at vi har en stærk folkeskole.
Danmark bygger på, at vi går i klasse med hinanden på kryds og tværs, og at vi gør os umage med, at alle børn får lige muligheder.
Men i længden er der jo ikke nogen, der kan leve med at aflevere deres børn med ondt i maven og stress igennem dagen og med en følelse af utilstrækkelighed og usikkerhed, i forhold til om ens børn har det godt.