Alexander Ryle (LA), 2024-02-06:
Tak til ministeren for redegørelsen, som jo igen i år kom rundt om en lang række centrale emner.
Jeg vil allerede sige her fra start, at jeg ikke kommer til at komme rundt om det hele, men jeg vil gerne starte med at snakke lidt om situationen i Ukraine.
I Altinget kunne man i december læse om den ukrainske soldat Sergey.
Sergey stod ved fronten med våben mellem hænderne og kæmpede imod russernes fremmarch.
Han var blandt de kæmpende ved slaget i Hostomel nord for Kyiv, hvor man tilbage i krigens begyndelse fik stoppet russernes indtog i Ukraines land.
Sergey er et godt eksempel på Ukraines kamp for frihed mod den onde hersker Putin.
Før russernes annektering af Krim var han blot en almindelig folkeskolelærer i den ukrainske folkeskole, men Putins invasion af Krim i 2014 fik ham til at droppe sit civile liv som historielærer og trygge og vante rammer for i stedet at deltage i kampen for Ukraines frihed og overlevelse.
Men Sergey er ikke alene.
Hans fortælling er ikke meget anderledes end den for tusinder af ukrainere, hvis liv på kort tid blev vendt fuldstændig på hovedet som konsekvens af Ruslands overfald på Ukraine.
Det er ukrainere, som har måttet gribe til våben, træne på slagmarken, sige farvel til deres koner, mænd, børn og familier for at beskytte deres land mod en fremmed magt i den mest brutale krig, vi har set på det europæiske kontinent siden anden verdenskrig.
Den går ud over alle ukrainere.
Tilbage i november mødtes jeg med Ukraines menneskerettighedskommissær, Dmytro Lubinets, som fortalte, at der siden den 24. februar 2022 er blevet dræbt 10.000 civile, mens yderligere 18.000 er blevet såret, herunder mere end 1.000 børn, og at 20.000 ukrainske børn er blevet kidnappet og ført til Rusland mod deres vilje
, at 170.000 hjem er blevet ødelagt, at 4,6 millioner lever uden adgang til vand på grund af ødelæggelser af infrastrukturen, og at 8,2 millioner mennesker har søgt beskyttelse i andre lande.
Det her siger jeg for at give jer og dem, der eventuelt måtte se med derude, en fornemmelse af krigens omfang, for det kan være svært at forholde sig til.
Og det er jo ikke bare tal; det er rigtige menneskeliv og skæbner, vi taler om.
Dertil kommer jo så også frygten for at miste sine nærmeste eller frygten for at miste sit land.
I starten af krigen var den europæiske støtte ubetinget, og på ethvert gadehjørne i København kunne jeg se ukrainske flag eller andre former for støttesymboler.
Vi har lavet minerydningskurser og meget, meget mere.
Vi er et af de lande, som har doneret mest pr. indbygger, og det synes jeg vi kan være stolte af, og det skal vi fortsætte med.
Men støtten til og begejstringen for Ukraines overlevelseskamp har været dalende, måske ikke så meget herhjemme, men andre steder i Europa og ikke mindst i USA.
Og vi har desværre også set en tendens til, at flere lande er begyndt at ønske, at Zelenskyj skal gå til forhandlingsbordet, også selv om konsekvensen af det måtte blive, at de skal opgive en del af deres landområder og selvstændighed til gengæld for at få lidt ro på det europæiske kontinent for en stund.
Men der mener jeg ikke, at vi skal bukke under over for tyranner som Putin.
Vi må ikke lade frygten for Putin komme i vejen for, at vi kan tage de rigtige, men svære beslutninger i en krigstid.
For frygten er også begyndt at brede sig til andre lande.
Det gælder bl.a. de baltiske lande, Moldova og Georgien.
De risikerer at blive det næste bytte, hvis ikke den vestlige frie verden er i stand til at sige tydeligt fra nu.
Og derfor er jeg jo også glad for, at vi i den europapolitiske aftale har skrevet, at Europa skal påtage sig et større ansvar for sin egen sikkerhed.
Vi skal blive ved med at sende penge, militært udstyr og humanitær hjælp til Sergey og hans landsmænd i kampen for deres frihed og selvstændighed, og så skal vi sikre os, at de sanktioner, der er indført, også er effektive og, ja, virker.