Henrik Dahl (LA), 2017-12-01:
Tak for ordet.
I løbet af året har jeg som medlem af Folketingets Brexitunderudvalg besøgt Bruxelles, London, Edinburgh, Dublin og Belfast.
I september havde jeg den ære at være delegeret til FN's generalforsamling i New York, og her i oktober var jeg i følge med bl.a. udenrigsministeren og flere af de tilstedeværende her i lokalet på besøg på al-Asad-luftbasen i Anbarprovinsen i det vestlige Irak.
Diplomater er jo høflige mennesker – det er noget, jobbet kræver – men det slår mig alligevel, når jeg rejser rundt i verden, at der står en utrolig stor respekt om det danske diplomati og den danske udenrigspolitik.
Jeg tror, det kommer af, at vi med alvor og med omhu dyrker de store og centrale organisationer, vi er medlem af, det vil altså sige EU, NATO, FN og WTO.
Og så deltager vi jo i militære missioner rundtomkring i verden, og det gør vi på en meget professionel måde.
De danske soldater gør et godt arbejde, og det bliver bemærket af vores samarbejdspartnere.
Der er jo blevet sagt af nogle af de tidligere talere, at man gerne ville have haft et andet udvalg af aktiviteter, som udenrigstjenesten deltager i, og som regeringen har fokus på.
Der vil jeg lige henlede opmærksomheden på udenrigsministerens kronik i Politiken forleden.
Så det, jeg vil slå ned på, er ikke sådan noget med fejl og mangler og ting, der skulle have været meget bedre, men jeg vil sige, at selv om vi modtager utrolig meget papir her i Folketinget – måske også nogle gange for meget papir – kunne jeg måske på nogle punkter godt have tænkt mig at redegørelsen var længere, end den er.
Det bliver ofte formuleret på den måde, at de tektoniske plader i udenrigspolitikken bevæger sig for tiden – og det er jo en metafor.
Og derfor kunne jeg godt tænke mig, at regeringen på et eller andet tidspunkt indbød Folketinget til en eller anden form for fremtidsværksted eller sådan noget.
Det ville jeg i hvert fald meget gerne komme til.
Der er nogle politiske tendenser, som rækker langt ud i fremtiden, og som jeg tror vi kommer til at beskæftige os meget mere med, og dem vil jeg godt nævne.
Så kan det være, at vi kan få en drøftelse af det.
Og det, jeg vil sige, kommer så ikke i en prioriteret rækkefølge, hvor det, jeg nævner først, skal forstås som det, der har den højeste prioritet.
Når jeg ser ud i Europa, er der et fænomen som identitetspolitik, som jeg tror man i udenrigspolitikken kommer til at beskæftige sig mere med i fremtiden.
I Spanien har vi set konsekvenserne af catalansk identitetspolitik, og jeg tror ikke, det sidste er sagt i den sag.
Men hvad er drivkræfterne i identitetspolitikken?
Det synes jeg kan være svært at forstå.
Der er en vittig hund, der siger, at socialister og liberalister er enige om én ting, der er forkert, nemlig at alting handler om penge.
Identitetspolitik handler jo ikke kun om penge, det handler om følelser, og det handler om mange andre ting.
Men hvordan forstår vi det?
Er der andre steder i Europa, man kan forestille sig at identitetspolitikken kan udvikle sig til at blive en kraft, man må regne med?
Så har jeg en overskrift, som måske kan lyde lidt mærkelig, men jeg har skrevet her i mit oplæg: En udfordring af det westfalske system.
Det er altså det her system med nationalstater, eller at vi har et politisk rum, som er en veldefineret nationalstat.
Det synes jeg har været under pres i år, og jeg synes faktisk, regeringen har tacklet det rigtig godt ved på det verbale plan at komme den nederlandske regering til undsætning og udtrykke sin sympati.
Men Tyskland og Nederlandene har jo i år oplevet konsekvenserne af, at Tyrkiets præsident Erdogan helt åbenbart mener, at han er en slags statsoverhoved for alle personer, der er af tyrkisk afstamning, og at mange personer af tyrkisk afstamning åbenbart også mener, at han på en eller anden måde, i en eller anden forstand er statsoverhoved for dem.
Og det gør jo, at de politiske rum, som vi er vant til at tænke i, i et eller andet omfang får mere porøse grænser – jeg vil ikke sige, at de går i opløsning.
Jeg står ikke her og har en fiks og færdig konklusion, men igen efterlyser jeg en slags fremtidsværksted blandt udenrigspolitikerne, der er til stede her.
Hvad giver det for nogle udfordringer i et land, hvis der bor et større kontingent mennesker, som i en eller anden forstand mener, at deres legitime politiske repræsentant er statsoverhoved for et andet land end det land, de opholder sig i?
Det er et politisk spørgsmål af den allerstørste vigtighed, som regeringerne i Tyskland og Nederlandene jo i høj grad har været nødt til at forholde sig til, og hvor jeg tror, at rettidig omhu på en eller anden måde er på sin plads.
Den sidste ting, jeg vil nævne, er altså også en noget bekymrende ting.
Det er en ny opdeling eller ny deling af Europa.
Hvor alvorligt skal vi tage det?
Jeg synes, det er helt tydeligt, at Visegradlandene og Østrig vitterlig ikke ønsker at følge den politiske linje, man kan betegne som EU's hovedlinje.
Man kan jo tage let på det og sige, når man ser på den modstand, der bliver formuleret mod EU's centrale politik, at Østrig og Ungarn lader til at være under en eller anden form for mental gendannelse – jeg tror ikke, man skal strække metaforen for langt.
Men altså: Hvad er det for en splittelse i Europa, vi ser?
Hvordan skal vi forstå den?
Og hvordan skal vi undgå, at Europa bliver delt igen, efter at vi under store lidelser og med stort møje og besvær har fået samlet Europa – hvad der jo alt i alt har været en meget stor fordel?
Det er sådan nogle overvejelser på lidt længere sigt om dansk udenrigspolitik, og hvordan vi forstår vores væren i verden, så at sige, som jeg håber at vi i den her kreds af ordførere, hvor vi jo faktisk ofte er i stand til at have nogle rigtig gode diskussioner, også kan diskutere, og jeg håber, at regeringen også vil deltage i den diskussion.
For på lidt længere sigt tror jeg at det er noget, som vi i høj grad, måske ikke min generation af politikere, men næste generation af politikere, vil komme til at skulle arbejde rigtig meget med.