Jakob Engel-Schmidt (V), 2016-12-16:
Tak for ordet og tak for debatten indtil videre.
Jeg synes faktisk, at det, på trods af at vi er meget uenige, har været en ganske interessant debat og en god debat.
Hvis man lytter til debatten og man ikke er ekspert i det danske uddannelsessystem, kan det godt lyde, som om de kritiske partier, SF, Radikale, Alternativet og Enhedslisten, fortæller, at vi er i en situation, hvor alle i dag kan få lige præcis den uddannelse, de vil have, og så meget af det, det overhovedet er muligt og kan lade sig gøre, og at regeringen så vil lave om på det ved at afskaffe den almene ret til fri og lige uddannelse.
Det er en urimelig argumentation.
Det er ikke rigtigt.
I dag er det sådan, at rigtig mange uddannelser er dimensionerede.
Det blev vedtaget i den seneste regerings periode med et flertal med bl.a. Radikale, SF og andre, og det gjorde man, fordi samfundet har en interesse i, at der bliver udbudt en række uddannelser – men pladserne er begrænsede, da uddannelserne er meget dyre at gennemføre grundet taxameterordningen, laboratorier og andre uddannelsesomkostninger, eller fordi man ved, at behovet på arbejdsmarkedet er af en vis karakter.
Det er fornuftigt, det stemte Venstre for, og alle var enige om det.
Men samtidig betød dimensioneringen også, at der var masser af studerende med et lavt karaktergennemsnit, der i universiteternes øjne ikke var dygtige nok til at komme ind på de her uddannelser, og dermed blev de forhindret i at tage en uddannelse, de ønskede sig, og så måtte de finde sig til rette et andet sted.
Derfor er det en urimelig argumentation, når man fra de kritiske partiers side siger, at det, vi gør nu, er et opgør med den frie og lige adgang til uddannelse.
Det passer ikke.
Har man et højt gennemsnit og er motiveret og engageret, så kan man tage lige præcis den uddannelse, man har lyst til, og man blive ovenikøbet gennem SU betalt for at gøre det.
Og man kan gøre det hele vejen op til ph.d., hvis man er dygtig nok til det.
Jeg tror, at vi som udgangspunkt ville have undladt at gennemføre de her forandringer, hvis der havde været en vækst på 4-5 pct. og samfundet var i en rivende udvikling.
Sagen er imidlertid, at vi befinder os i en økonomi, hvor vi er nødt til at hjælpe de 2.000 mennesker i dagpengesystemet med at genoptjene deres ret til dagpenge, så de ikke er efterladt fuldstændig uden en indkomst.
Det er jo fuldstændig bizart at opleve, hvordan flere partier her i Folketinget ønsker en arbejdsuge på 30 timer, der fuldstændig vil fjerne alt økonomisk råderum i fremtiden og medføre nulvækst på alle offentlige udgifter og velfærdsydelser, så langt øjet rækker, og sandsynligvis vil være markant hårdere for uddannelsessystemet end det, vi foreslår nu.
Det synes jeg bare er et interessant element at have med.
Det her er en konsekvens af, at vores samfunds økonomiske formåen ikke har udviklet sig voldsomt over de seneste par år, og det er en konsekvens af, at vi ikke har den vækst og det overskud, som kunne være godt for alle dele af samfundet.
Nu kan jeg se, at hr. Pelle Dragsted sidder og ryster på hovedet.
Det bliver en interessant debat her efterfølgende, og jeg ser allerede frem til den.
Jeg kan mærke, indignationen kommer rullende som Vesterhavets bølger op imod talerstolen, og det er jo rart – i hvert fald med en enkelt bølge dernedefra.
Den forventning synes jeg er rimelig, og det er nok der, hvor vi ideologisk er uenige, og det er jo en rimelig uenighed.
Jeg synes, at det er flot, at vi giver en uddannelse på et meget højt niveau og alle kan få den, uafhængigt af hvor de kommer fra og hvilke penge de tjener, så længe de er dygtige nok.
Jeg synes så heller ikke, at det er urimeligt, at vi beder folk om at anvende den uddannelse til at give noget tilbage til samfundet gennem skatten.
Man kan så diskutere, hvordan dispensationsreglerne bør være.
I dag er det jo sådan, at hvis man ikke bruger sin uddannelse inden for karensperioden på 5 år, så kan man starte forfra, og der er en lang række andre dispensationsmuligheder, hvis man har et fysisk eller psykisk problem eller der er arbejdskraftmangel, hvilket vil betyde, at man har mulighed en ny uddannelse, selv om man har en i forvejen.
Der vil jeg gerne give en anelse medhold, for jeg forstår godt, at den korte implementering er et problem.
Og ligesom min gode kollega fru Christine Antorini er jeg enig i, at det udgør en bekymring, og forstår godt, at der kan være skuffede studerende.
Jeg synes også, det er vigtigt, at vi er fair i debatten og også husker at nævne de mange muligheder, der dog er, for efter- og videreuddannelse.
Jeg synes desværre, at kritikerne af det her forslag har en tendens til at tale de her muligheder ned ved at påstå, at fri adgang til uddannelse er fuldstændig lukket og man ikke kan komme videre – hverken til højre eller venstre eller op eller ned – hvis det er sådan, at man har taget en uddannelse.
Men det er jo interessant at se, hvor stor indignationen kan være i nogle partier, når vi taler om de studerende, men hvor lille den kan være, når vi taler om benhårde reformer, som blev gennemført under fru Helle Thorning-Schmidt, af dagpenge, kontanthjælp, førtidspension osv. osv. Lad os sige, at man som jeg har prøvet at sidde i en kommunalbestyrelse og har set den måde, hvorpå man implementerer og gennemfører de regler, vi med meget stort flertal har vedtaget herinde, for, hvordan dagpengemodtagere og mennesker på kontanthjælp, sygedagpenge osv. osv. skal komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Hvis man så påstår, at det er fuldstændig urimeligt at forvente, at folk, der har taget en uddannelse, også bruger den til at få et job, så er det for mig mangel på logik.
Senest kom der en fra SF's ordfører, der kom med to eksempler, som viste sig at være, synes jeg, forkerte.
Og jeg er ked af, at de ordførere, der har været allermest kritiske over for det her forslag, ikke også har været allermest skarpe og mest præcise.
Det har været med til at skabe en masse myter.
Jeg har også været ked af, at SF og Radikale Venstre først har fremsat et ændringsforslag om at indføre brugerbetaling for derefter at kritisere de partier, som så imødekommer det.
Jeg håber, at man vil støtte det, når vi når i mål med den endelige udformning.
Jeg vil sige tak for ordet og forventer, at der kommer et spørgsmål eller to.