Magni Arge (T), 2017-10-26:
Jeg er nok ikke blandt dem, som forventer, at denne redegørelse om Arktis vinder nogen Cavlingpris, og jeg tror heller ikke, at den får en stor plads i historiebøgerne for banebrydende nytænkning om arktisk politik, men det er sikkert et velment forsøg på at legitimere Danmarks geopolitiske vægt i Arktis gennem det såkaldte rigsfællesskab med Grønland og Færøerne.
Når jeg bladrer redegørelsen igennem, finder jeg mange udmærkede henvisninger til forskellige tiltag i det arktiske samarbejde og brudstykker om grønlandske og færøske forhold garneret med forskellige hensigtserklæringer.
Jeg savner dog kød og blod på den strategiske indsats med afsæt i ambitioner om at skabe de bedst mulige forhold for dem, som lever i det arktiske område.
For i min verden handler det først og fremmest om at værne om og udvikle levevilkår for folk, som bor i Arktis og det nordatlantiske område.
Tager man hånd om den problemstilling, tager man også hånd om de store udfordringer som klimaændringer, forurening og sikkerhedspolitiske aspekter, som truer med at erodere den menneskelige eksistens flere steder på kloden.
Hvis man derimod indretter den arktiske politik efter stormagterne og andre fjerne interessenters dagsorden, er risikoen for, at den arktiske befolkning kommer til at betale en høj pris for andres interesser, stor.
Jeg behøver vel ikke at minde denne stolte forsamling af folketingspolitikere om katastrofen for den grønlandske fangerbefolkning som resultat af forbuddet mod import af sælprodukter.
En hel kultur blev udslettet, og store indkomster i både Grønland og Canada blev med et pennestrøg forvandlet til ruin, fordi politikere i Europa og USA lod sig forføre af prominente dyreværnsaktivister, der helst spiser bøffer i små portioner, så de kan undgå at skære i kødet.
Men følgerne af den katastrofe er langt større end som så, for når ingen jagter sæler, så vokser bestanden, som spiser store mængder fisk.
Ved en høring her i Folketinget berettede en af Canadas ypperste forskere, at bestanden var vokset med mere end 4 millioner sæler i farvandet mellem Grønland og Canada.
Uanset hvilke forsigtighedsprincipper du lægger i det her regnestykke, er der tale om tab af enorme indtægter, som kunne øge velfærden i området, hvis både sæler og fisk blev udnyttet bæredygtigt.
Når vi så ved, at 750 millioner mennesker går sultne i seng hver eneste dag, så kan man undre sig over, hvorfor man ikke gør en gedigen indsats for at reetablere en mere fornuftig og bæredygtig økobalance i det område.
Men det kommer jo an på, hvem der sætter dagsordenen, og hvem der har magten til at gennemtrumfe de beslutninger, der gør en forskel.
Derfor gentager jeg nu for gud ved hvilken gang, at alle, som sidder med ved bordet i Arktisk Råd – som medlemmer eller observatører – først bør skrive under på, at de accepterer det arktiske folks ret til en bæredygtig udnyttelse af havets ressourcer og åbner deres markeder for de varer og produkter, som kan produceres af disse råvarer.
Se, det ville gøre en forskel.
Men så skal vi også blæse til kamp mod de uhyrlige embargoer, som både USA og EU har mod sælskindsprodukter.
Jeg tror godt, at det kan lade sig gøre, uden at landene, som taler det arktiske folks sag, behøver at havne i en kontinental skammekrog, for mange brugere har efterhånden fået øjnene op for, at bæredygtig udvikling er det mål, hele verden bør indrette sig efter.
Det handler ikke længere alene om romantisk dyreværn, men om at sætte handling bag de 17 verdensmål, som alle verdens lande har forpligtet sig til at kæmpe for.
Hverken Grønland eller Færøerne er medlem af FN, og derfor er det Danmark, som har underskrevet aftalen om verdensmålene fra 2015.
Jeg kan læse i rapporten, at verdensmålene bliver et overordnet tema for arbejdet i Sustainable Development Working Group under Arktisk Råd med deltagelse fra både Grønland og Færøerne.
Det er godt, men jeg er ikke sikker på, at det er nok.
Verdensmålene er et vigtigt omdrejningspunkt for hele den arktiske strategi, men Færøernes og Grønlands indspark til f.eks. verdensmål 14 om havet bør også respekteres i dansk udenrigspolitik generelt.
Jeg ser ingen henvisning til Den Internationale Hvalfangstkommission, IWC, i rapporten, men jeg har forstået, at EU har til hensigt at stemme for, at små hvaler også skal administreres af denne mærkværdige konstruktion, som har udviklet sig til en legeplads for ekstremistiske dyreværnsholdninger.
Jeg håber inderligt, at Udenrigsministeriet har gjort det klokkeklart for EU, at Danmark, hverken hvad angår Færøerne, Grønland eller Danmark, giver sin stemme til denne aktion.
Vi har et udmærket og kompetent organ i North Atlantic Marine Mammal Commission, som på et videnskabeligt grundlag løbende vurderer størrelsen af bestandene og udviklingen af best practice i fangstmetoder og rådgiver om andre beslægtede emner.
Men jeg skal så også sige, at jeg har stor tillid til, at Danmark opfører sig fornuftigt i denne sag, for opbakningen til at fortsætte en bæredygtig grindefangst på Færøerne har været stor i Folketinget og hos regeringen.
Tilliden er knap så stor, når det handler om ægte medindflydelse og medinddragelse i de sikkerhedspolitiske spørgsmål, som beskrives i Fámjinerklæringen fra 2005.
Jeg spurgte forleden forsvarsministeren, om han mente, at regeringen havde sørget for ægte medindflydelse og medinddragelse i forhold til den forestående opblusning af det danske forsvar og dets operationer i Nordatlanten.
Jeg fik ikke svar på spørgsmålet, men derimod en udtalelse, som jeg med formandens tilladelse citerer her
Grundlaget for Arktis-aftalen blev udarbejdet i tæt koordination med både Grønland og Færøerne.
Færøerne har således været med til at sætte rammerne for styrkelse af Forsvarsministeriets opgaveløsning i Nordatlanten og Arktis.«
Men den færøske udenrigsminister afviser blankt, at det færøske landsstyre havde nogen indflydelse på Arktisaftalen fra 2016 angående den forsvarsmæssige satsning i Arktis og Nordatlanten.
I Danmark er man meget følsom over for brud på aftaler og regler.
Det var derfor godt at læse i bilag 5 til redegørelsen om regeringens udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategi for 2017-2018, at man agter at adressere de sikkerhedspolitiske udfordringer i Arktis sammen med Færøerne og Grønland, men det ligner altså foreløbig mere pæne hensigtserklæringer end reel vilje til at efterleve ånden i Fámjinerklæringen.
I redegørelsen kan vi læse om nye lande og organisationer, som har opnået observatørstatus i Arktisk Råd, og Schweiz nævnes eksplicit, mens det mellem linjerne beklages, at EU stadig væk står uden for døren, fordi Rusland blokerer deres ansøgning.
Men det nævnes ikke med ét ord, at det parlamentariske samarbejdsorgan mellem Færøerne, Grønland og Island, Vestnordisk Råd, også var blandt dem, som fik tilkendt observatørstatus.
Det var i min verden en stor dag, for vi har netop brug for at styrke repræsentationen af landene i det arktiske område og deres befolkninger i den eksklusive klub, som gør sin indflydelse gældende i Arktisk Råd.
Gennem Vestnordisk Råd har Grønland og Færøerne sammen med Island også en selvstændig mulighed for at påvirke politik og retning for Arktisk Råd fremover og derved alene tage afsæt i vores egne interesser og prioriteter.
Jeg har erfaret i arktiske fora, at flere befolkningsgrupper – enten præget af geografisk placering eller som oprindelige folk – føler et stort behov for større anerkendelse af deres selvbestemmelsesret i det arktiske område.
Derved er jeg vendt tilbage til mit udgangspunkt om, at den arktiske politik og strategi i langt større grad bør tage afsæt i de folk, der bor i Arktis, og deres fremtidige velfærd.
For uanset hvor stor omhu andre aktører måtte udvise for deres situation og udvikling, vil det aldrig kunne måle sig med den energi og det ansvar, som folk har for deres eget land og deres egen fremtid.
Jeg har i andre sammenhænge fremhævet, at samarbejdsformen mellem Danmark og Færøerne for længst er udløbet, har passeret sidste salgsdato.
Vi lever i en globaliseret verden med helt andre udfordringer i dag end tidligere.
Det er et faktum, at Danmark har overladt en stor del af sin suverænitet til EU, men man holder stadig væk fast i at bevare retten over både færøske og grønlandske udenrigspolitiske interesser.
Det hæmmer vores bevægelsesfrihed og indflydelse i arktiske og nordatlantiske anliggender.
Det hæmmer vores muligheder i handelspolitiske sammenhænge, og det har skabt og vil skabe yderligere interne konflikter fremover.
For mig er det helt naturligt, at Grønland og Færøerne hver især etablerer vidtrækkende udenrigspolitiske mandater, specielt på det maritime og arktiske område, men jeg afviser ikke, at Danmark gennem et konstruktivt samarbejde med landene i Norden kan bevare en stor geopolitisk indflydelse, men det må ske på et ligeværdigt grundlag.