Pernille Vermund (NB), 2020-10-08:
Jamen hvis de, der har fået dansk statsborgerskab og formentlig aldrig skulle have haft det, ikke har et andet statsborgerskab, eller hvis de er født med et dansk statsborgerskab, er der jo ikke andet at gøre end at behandle dem som danskere, give dem en ordentlig bøde og sørge for, at de bliver buret inde, hvis de skaber problemer, en forrået kultur osv.
Men når vi taler om udenlandske statsborgere eller folk med dobbelt statsborgerskab, synes vi, det er helt rimeligt, at når man mener, at det her er så stort et problem, at man er villig til at indføre sanktioner såsom store bødestraffe og også fængselsstraffe, så siger vi: Er det en udenlandsk statsborger eller en med dobbelt statsborgerskab, skal vedkommende ud.
Det er nat og mørkt i Taastrup på Vestegnen i København.
Det er foråret 2020.
Cecilie er på vej hjem til sig selv, som hun har været det mange gange før.
Men den her nat bliver anderledes på en frygtelig måde, som vil sætte sig i Cecilies sind formentlig for evigt.
En somalisk indvandrer griber fat i hende, slår hende hårdt i hovedet, river hende omkuld, sparker hende i ryggen, truer hende og tvinger hende til at tilfredsstille sig seksuelt.
Mens han voldtager Cecilie, ydmyger han hende verbalt.
Han fortæller hende, hvor lidt hun er værd i hans øjne, at hun selv er ude om det, at hun burde nyde at blive voldtaget.
Og da han er færdig, truer han hende til ikke at gå til politiet – han ved, hvor hun bor.
Den somaliske voldtægtsmand er en kendt serieforbryder.
Tre gange tidligere er han blevet dømt ved dansk ret for vold; tre gange har han fået en advarsel om udvisning, men har fået lov til at blive.
Somalieren blev fanget og dømt igen, og igen fik han en advarsel om udvisning, og om et par år eller tre er han ude igen, og så står han en dag foran Cecilies hoveddør i Taastrup vest for København.
Det har Cecilie meget svært ved at forstå; det har hun meget svært ved at acceptere.
Cecilies historie er desværre ikke enestående.
Der er desværre masser af eksempler at tage fat i.
Omtrent hver anden, der dømmes for voldtægt, er indvandrer eller efterkommer fra et ikkevestligt land.
En tidligere opgørelse viste, at fem ud af seks overfaldsvoldtægter begås af ikkevestlige indvandrere og efterkommere.
Alle medlemmer af Folketinget kender fakta fra udvalgsarbejdet, fra Danmarks Statistik, fra politiets opgørelser, fra kriminalforsorgen.
Alle i salen her ved det.
Hvorfor?
Og det lød i mine ører, som om statsministeren oprigtigt var optaget af at få løst problemerne.
Men der var desværre intet i talen, der kunne give Cecilie troen på politikerne tilbage – troen på, at de politikere, der sidder ved magten herinde, vil give hende oprejsning og vil give andre kvinder deres tryghed tilbage.
For der var intet i statsministerens tale, der handlede om den slatne udvisningspraksis.
Politikerne er og har i alt for lang tid været vanvittigt bekymrede for at tage et opgør med de ekstreme fortolkninger af Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, som vælter ud fra Menneskerettighedsdomstolen – domme fra Strasbourg, der håner offeret, men beskytter forbryderen.
Statsministeren kan formentlig godt se, at det for Cecilie er en ringe trøst, at man nu vil konfiskere dynejakkerne fra utryghedsskabende muslimske indvandrere og efterkommere.
Jeg bliver nødt
til at spørge: Hvor lang tid tror statsministeren selv der går, før indvandrerbanderne bare stjæler en ny jakke?
Det er ikke godt nok, og det er altså en anelse for tyndt og måske – hvis man skal være lidt streng – lidt kommunedameagtigt.
En somalisk serieforbryder, der overfalder og voldtager en ung dansk kvinde, hører ikke til her.
Han skal ud for evigt.
Og indtil han forlader dansk grund, skal han opholde sig et sted, hvor der kun er én dør ud, og det er døren ud af landet.
Henrik Ibsen skrev: »Hvad du gør, gør det fuldt og helt, ikke stykkevis og delt«.
I Nye Borgerlige tog vi efter valget sidste år godt imod statsministerens forsikringer om at løse udlændingepolitikken fra bunden, da vi stod her i Folketingssalen efter statsministerens første åbningstale.
Nu er der gået et år, og problemerne er ikke løst, tværtimod er de blevet værre.
Og statsministeren annoncerede i tirsdags et lovforslag, som skal forberede et asylstop, og tak for det, men vil regeringen i indeværende folketingsår så også lukke for migranters adgang til at søge spontant asyl i Danmark?
Det er der ikke noget der tyder på.
Spørgsmålet er: Kunne regeringen, hvis den ville?
Ja, det kunne den godt.
For det er ikke juraen, der er udfordringen, det er viljen, der mangler – viljen til at gøre det fuldt og helt og ikke blot stykkevis og delt, som Ibsen så klogt skrev.