Carl Valentin (SF), 2024-01-23:
Det er jo normalt vores fremragende ligestillingsordfører, fru Astrid Carøe, der plejer at tage de her debatter, men hun er desværre forhindret, så jeg skal gøre mit bedste for at tale på hendes vegne.
Er det her egentlig overhovedet en politisk debat?
Kan vi beslutte politisk, hvordan folk har det med deres køn og med deres kønsidentitet?
Det mener jeg helt åbenlyst at vi ikke kan, ligesom vi heller ikke kan beslutte, hvilken seksualitet folk har.
Jeg vil dog alligevel komme med nogle betragtninger og nogle bud på, hvad vi så kan gøre politisk.
I SF mener vi, det er vigtigt at skabe et samfund, hvor man kan leve frit og uden fordomme og diskrimination, uanset om man er ciskønnet, transkønnet, interkønnet eller nonbinær.
Derfor er det positivt, at der kan skelnes mellem, hvilke kønsorganer man har, og ens kønsidentitet, og det er vigtigt, at man kan blive anerkendt som den, man er, også når man er interkønnet, transkønnet eller nonbinær, selv om der desværre stadig er meget, vi kan gøre bedre, når det kommer til dem, der ikke identificerer sig med det køn, som de blev tildelt ved fødslen.
Men først vil jeg vende tilbage til forskellen mellem det biologiske køn og så ens kønsidentitet.
Det er godt, at vi i Danmark er blevet opmærksomme på, at der kan være forskel på ens biologiske kønsorganer og så ens kønsidentitet.
Men det er godt, at der i dag er en større opmærksomhed på det end tidligere.
Jeg tror også, det er vigtigt, at vi i den her debat er opmærksomme på, at både det biologiske køn og kønsidentiteten for mange mere kan være et spektrum end bare to adskilte kasser.
Når det kommer til det biologiske køn, ved vi, at der er børn, der fødes som interkønnede, selv om de desværre tit bliver glemt i de her debatter.
De kan være født med forskellige variationer af kvinde- og mandekønnet, f.eks. kvindelige kromosomer, men mandlige kønsdele, og derfor passer de dårligt ned i kasserne.
Så er der ens kønsidentitet.
Langt de fleste af os er jo så heldige, at vores biologiske køn og vores kønsidentitet er i den samme kasse, og for mange af os er det hverken et problem eller noget, vi tænker særlig meget over, hvis det overhovedet er noget, vi tænker over.
Men hos nogle mennesker stemmer det altså ikke overens.
Det kan være, at man identificerer sig som en mand, selv om man er født med kvindelige kønsorganer, og man dermed er transkønnet, eller det kan være, at man ikke identificerer sig med nogen af delene og dermed er nonbinær, og det er sådan set fakta og egentlig ikke en politisk diskussion.
Det, der kan være en politisk diskussion, er så, hvordan vi behandler transkønnede, interkønnede og nonbinære i vores samfund.
For grunden til, at jeg siger, at de af os, der er i den situation, hvor vores kønsorganer og vores kønsidentitet passer ned i den samme kasse, er heldige, er jo, at det bestemt ikke altid er nemt at være transkønnet, interkønnet eller nonbinær i Danmark, og det ses på trivselstallene for de grupper.
De er typisk mere ensomme, har en højere selvmordsrisiko, et dårligere fysisk helbred og udsættes markant mere for diskrimination, end vi andre gør.
Heldigvis har vi fået rykket på en del i de senere år, så det er blevet nemmere.
Det var først i år 2017, at det at være transkønnet blev taget af listen over psykiske sygdomme.
Det er altså for nylig, og inden 2014 kunne man ikke skifte cpr-nummer, før man havde fået en kønsbekræftende operation, selv om vi ved, at det at blive mødt af omverdenen som havende den kønsidentitet, man har, er noget af det vigtigste for at styrke transkønnedes trivsel.
Og der er meget mere at gøre endnu.
Tak for ordet.