Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2021-04-20:
Tak for en fin behandling, og tak for mange fine tilkendegivelser af, at vi her står med et problem, som skal løses.
Og jeg ser frem til, at vi selvfølgelig kan lave en beretning på det her, og at justitsministeren sætter et arbejde i gang, som forhåbentlig munder ud i, at vi får hjulpet ofre til at få den erstatning, de skal have.
Jeg synes jo, at retfærdighed aldrig må afhænge af, hvem man er.
Men det er bare et faktum, at det gør den, for det har Institut for Menneskerettigheder og VIVE dokumenteret.
Hvis du gerne vil have retfærdighed, når du har været udsat for en voldtægt, er det klart bedst ikke at have et kognitivt eller et mentalt handicap, for så er risikoen for, at sagen ender med en påtaleopgivelse, fire gange højere, end hvis du ikke har et handicap.
Og får du ret, stopper forskellene ikke, for din adgang til at få erstatning – den erstatning, du har krav på som offer – er formentlig også markant ringere.
Vi kan i hvert fald se, at ofre generelt har problemer med at få tilkendt det, de har krav på, og vi må forvente, at det problem er endnu større for personer, som har kognitive handicap, fordi de simpelt hen har svært ved at forstå, hvad det er, de skal samle af dokumentation, og hvilke frister de skal overholde.
Og det duer slet ikke, når vi samtidig ved, at mennesker med handicap har en større risiko for at blive udsat for vold eller voldtægt end gennemsnittet af befolkningen.
Faktisk er det sådan, at hvert femte offer for vold eller voldtægt er et menneske med handicap.
Og dermed er de jo altså overrepræsenteret, voldsomt overrepræsenteret endda, i vores retssystem.
Men tilbage til spørgsmålet om erstatning, som jo er omdrejningspunktet for det her forslag.
Det er Elmer Advokater, som på vegne af Institut for Menneskerettigheder har gennemgået praksis i forhold til 100 afgørelser ved Erstatningsnævnet for ofre, og det er vigtigt her at sige, at de har fokus på ofre generelt, ikke kun på ofre med handicap.
De har set på, om de forventede krav på godtgørelse og erstatning blev rejst i de sager, som de gennemgik.
De 100 sager er tilfældigt udvalgt, og Elmer Advokater fandt, at det i cirka en femtedel af de gennemgåede sager ikke kan udelukkes, at ofrene faktisk ville have været berettiget til yderligere erstatning og godtgørelse end det, der var ansøgt om og tilkendt.
Kun i tre sager var der søgt godtgørelse for varige men.
Erstatningsnævnet har i ingen af sagerne forholdt sig til muligheden for, at ofrene er påført varige men, og der er ikke et eneste eksempel på, at et offer på eget initiativ efter dommen har ansøgt om erstatning for varige men, for i samtlige tre sager var det en advokat, som søgte på vegne af ofrene.
Med andre ord: Ofre risikerer at blive snydt for erstatning.
De får ikke selv søgt, og som jeg skal redegøre for senere, står de faktisk også alene med opgaven om at gøre det.
I gennemgangen af de her 100 sager har det selvfølgelig ikke været muligt at udvælge sager med ofre med handicap, men rapportskrivernes forventning er, at hvis det er vanskeligt for ofre i al almindelighed at opnå en korrekt erstatning, vil der være tilsvarende større vanskeligheder for gruppen med psykiske og kognitive handicap, fordi de vil have færre ressourcer til at tale deres egen sag, og de vil også have særlige udfordringer med at forstå skriftlig kommunikation.
Og som hr. Preben Bang Henriksen for lidt siden sagde, skal man nu til at uploade alting digitalt, og det må forventes at udgøre en endnu større barriere.
I den her rapport har man så også spurgt bistandsadvokaterne, hvordan de oplever det her, og halvdelen af bistandsadvokaterne siger, at de er enige i, at offerets egne ressourcer har betydning for, om man får erstatning eller godtgørelse.
Og det kan jo ikke være rimeligt, for det antyder, at der er en meget skrøbelig retssikkerhed.
Udfordringen er jo, som det også har været nævnt i dag, at bistandsadvokatens opgave er færdig, når der er faldet dom i en sag.
Og det sker jo altså, selv om kravet om erstatning ikke er færdigbehandlet og videresendt til Erstatningsnævnet.
Og i rapporten siger halvdelen af bistandsadvokaterne, at de tit bliver kontaktet af deres klienter, efter at beskikkelsen er udløbet.
De har kort sagt brug for hjælp til at søge erstatning, men hjælpen er der ikke, for beskikkelsen er slut.
Vi står altså med et problem, som vi skal gøre noget ved, både for ofre generelt, men jeg synes, at vi især skylder at hjælpe ofre med handicap.
Den helt store problemstilling er jo, som det også har været fremme, at reglerne om erstatning for personer, der er ofre for personfarlig kriminalitet, er baseret på det her ansøgningsprincip.
Det betyder, at Erstatningsnævnet kun behandler de erstatningskrav, som offeret har ansøgt om, og at man skal redegøre meget specifikt for sine krav og dokumentere dem.
Det kræver ret meget overblik og viden om, hvordan og hvad man skal søge om, men også om at kunne finde dokumentationen.
Og da beskikkelsen af bistandsadvokaten og advokaten jo i almindelighed ophører ved retssagens slutning, står offeret helt alene med at få søgt.
Og der er så her en række informationer og frister, som offeret selv skal holde sig orienteret om – ofre med særlige behov, som måske heller ikke lige kan forstå det – og det kan jo så føre til, at man ikke får rejst det krav, som man egentlig har.