Carolina Magdalene Maier (ALT), 2018-11-15:
Tusind tak for det.
For lige at starte med uhensigtsmæssighederne kan vi jo tage udgangspunkt i det helt konkrete eksempel med Mint, som vi sikkert alle sammen har læst om i pressen, og som nu har fået afslag på at få lov til at komme til Danmark, på trods af at de har anket sagen: Mint er godt på vej til at tale dansk; hun forstår dansk; hun spiller fodbold; hun skulle være gået i en almindelig 7. klasse her efter sommerferien; hun har skolekammerater, hendes mor arbejder i Danmark – det gør hun så ikke lige nu, for nu er hun i Thailand med hende – og hun har en lillebror i Danmark, en lillebror.
Alligevel kan hun ikke få lov til at være i Danmark sammen med sin mor og sin stedfar og sin lillebror.
Det er udgangspunktet, det er det, vi står og taler om i dag.
Så siger myndighederne, at Mint ikke er integrerbar; det vurderer de hun ikke er.
Det skriger jo til himlen.
Bare det helt konkrete eksempel burde jo få os alle sammen herinde til at sige, at der er noget helt galt med den måde, den her lovgivning er skruet sammen på, og med den måde, den også bliver forvaltet på.
Hvad handler det egentlig om?
Det handler om, at vi er nået til en grad af instrumentalisering i den måde, som vi behandler vores borgere på.
Lige pludselig handler det om jura i form af datoer: Hvornår kom hun til Danmark, hvor lang tid er der gået?
Det er det, vi kigger på, i stedet for at kigge på den helt konkrete sag og familie og i stedet for at konstatere, at vi skiller en familie ad.
Det er det, vi gør: Det er staten, der skiller en familie ad.
Så må vi bare gøre op med os selv, om vi synes, vi vil være den form for stat, og om vi synes, vi kan være det bekendt.
Det er også en stat, der går i små sko, synes jeg, for ministeren argumenterer med, at hvis ikke man har orienteret sig ordentligt om lovgivningen med den lovgivning, vi har nu, så er man selv ude om det, hvis ens barn er kommet for sent til Danmark, og så er det bare ærgerligt, og så kan barnet ikke få lov til at bo i Danmark.
Jeg kan slet ikke forstå den argumentation.
Jeg kan godt forstå, det er ærgerligt, hvis ikke man har orienteret sig ordentligt i lovgivningen, men at straffen skal være, at man så ikke kan få lov til at få sit barn hertil for at bo her, synes jeg er fuldstændig ude af proportioner.
Det er jo mennesker, vi taler om, det er jo ikke numre eller tal på et stykke papir.
Alle os, der har børn, kan jo prøve at lukke øjnene i bare 20 sekunder og prøve at forestille os, hvordan det ville være, hvis det var os.
Jeg kan forestille mig, hvordan det ville være, hvis jeg mødte en mand fra udlandet, flyttede til udlandet og gerne ville have mine børn med, men så fik at vide, at nej, det kan du ikke.
Så ville den familie jo være skilt ad.
Så jeg synes ikke, vi kan være det bekendt.
Jeg synes, at enhver med et bare nogenlunde moralsk kompas og en lille smule humanisme tilbage i sjælen burde kunne se, at det ikke burde være sådan – det burde ikke være sådan.
Og det er jo her, vi en gang imellem bør skelne mellem kan og bør.
Det kan godt være, vi kan lave sådan en lovgivning, og det kan godt være, at vi kan mene, at fordi det kan lade sig gøre, eller fordi der er et flertal i Folketinget for det, kan vi gøre det, men vi bør ikke gøre det ud fra et humanistisk perspektiv.
Så kan man spørge sig selv: Hvad så med det problem, som man har søgt at løse i sin tid i forhold til de her børn, der kom sent til Danmark – og de skulle gå i koranskole i nogle muslimske lande osv. – vil vi så ikke, hvis vi afskaffer integrationsvurderingen, åbne op for det igen?
Som hr. Søren Søndergaard var inde på, kan vi jo ikke afvise, at der vil komme nogle hertil, som har gået i skole i udlandet eller i koranskole et eller andet sted.
Det kan vi jo ikke afvise, vi kan jo ikke stå heroppe på talerstolen og sige, at det kan vi garantere aldrig sker.
Men vi kan spørge os selv, hvad vi vægter tungest.
Vil vi leve med, at der vil være nogle få forældre, som har den kyniske betragtning, at deres børn ikke skal være hos dem, mens de går i skole i et andet land, og så kan komme til Danmark, når de er gamle, når vi faktisk gerne vil være et humanistisk land, der samtidig inkluderer børn fra andre lande, for at de kan være sammen med deres forældre?
Vi bliver jo nødt til at spørge os selv, hvad det er, der vægter tungest.
Jeg er slet ikke i tvivl, og i Alternativet er vi slet ikke i tvivl om, hvad det er, der vægter tungest, for det vægter naturligvis tungest, at vi som et anstændigt, humanistisk land byder vores danske statsborgeres familier velkommen, ligemeget om de så er kommet 14 dage, 2 år eller 3 år efter deres forældre til Danmark.
Det må være et anstændigt synspunkt at tage.
Derfor vil jeg sige tak til De Radikale for at fremsætte det her beslutningsforslag, og vi bakker det selvfølgelig hundrede procent op.