Dan Jørgensen (S), 2020-05-14:
Normalt når politikere sætter målsætninger for sig selv og for vores land, så foregår det cirka sådan, at man laver nogle analyser af de forskellige virkemidler, der findes, og ikke mindst analyser af de midler, der er til rådighed.
Så skal det lige over og vende i Finansministeriet, og så bliver der sikkert skruet en lille smule ned for ambitionsniveauet, og så skal man til at forhandle det i Folketinget, og så er der det ene og det andet forhold, der skal tages med i betragtning.
Og til sidst når man frem til et kompromis.
Politik er det muliges kunst.
Man gør det, der er muligt.
Den her gang, med det her lovforslag, vender vi det sådan set lidt om: Vi starter ikke med at spørge, hvad der er muligt.
Vi starter med at spørge: Hvad er nødvendigt?
Det er det, der gør de her 70 pct. så banebrydende.
Det er derfor, at resten af verden kigger på Danmark og siger: I er et foregangsland.
Det er jer, vi bør følge.
De 70 pct. er jo ikke et arbitrært tal.
Det er et tal, der bygger på en analyse af, hvad Danmark skal gøre, hvis vi skal leve op til – som formentlig det eneste land i verden p.t., forhåbentlig slet ikke det sidste – Parisaftalen.
Betyder det, at vi ved, præcis hvordan vi vil nå derhen?
Nej, det er netop det, der er pointen: Vi vælger at forpligte os på det her, på trods af at vi faktisk p.t. ikke har klare svar på, præcis hvad det vil koste, klare svar på, præcis hvordan vi vil komme derhen.
Hvorfor gør vi det?
Ja, fordi vi er et lille land her.
Havde vi været Kina, så var det bedste, vi kunne gøre, nok at koncentrere os meget ensidigt om vores eget energisystem og vores egen politik og dermed rent faktisk hive noget CO₂ ud af atmosfæren.
Men fordi vi kun står for 0,1 pct. af verdens drivhusgasudledninger, vil det formentlig stort set ikke betyde særlig meget for klimaet, om vi så lukkede landet i morgen.
Det, vi kan gøre, er for det første, at vi kan inspirere.
Vi kan vise resten af verden, dem, der virkelig udleder, at man godt kan være et rigt land og godt kan være et land med konkurrenceevne, godt kan være et land, der skaber vækst og arbejdspladser, godt kan være et land, hvor borgerne har en høj levestandard, samtidig med man gør de her ting.
Det er det, vi skal vise.
Og for det andet: Når vi sætter os selv nogle mål, der er så svære at nå, at vi bliver nødt til at udvikle nye metoder, nye måder at samarbejde på, ny teknologi, så vil det jo betyde, at det er os, der kommer til at være dem, der leverer løsninger til resten af verden helt konkret.
Nu står vi midt i en forfærdelig sundhedskrise.
Den tåler ikke rigtig sammenligning med andre kriser, vi har stået i, men dog er det vel fair at sige, at det ikke er første gang, at vi står i en krise.
Mange husker nok oliekriserne i 1970'erne.
Der kunne man også have valgt at sige: Nu er tiden virkelig ikke til grønne eksperimenter, for vi er presset på vores økonomi.
Skulle vi ikke det?
Så da Danmark f.eks. startede med at indføre langt skrappere krav end resten af verden for energieffektivitet, og da vi startede med at fokusere på vedvarende energi, herunder specielt havvind, så gjorde vi det jo ud fra en grøn argumentation, javel, men faktisk først og fremmest ud fra en økonomisk argumentationen.
For det var en mulighed for os at lave strategi for, hvad vi skulle leve af i fremtiden.
Og det skal det også være nu.
Coronakrisen har gjort det her mere besværligt – klart.
Der er ting, vi sikkert ville have gjort, som vi ikke kommer til at gøre nu – klart.
Der er rækkefølger, som vi skal lave om på – klart.
Men at lægge en helt ny strategi, som bygger på, at vi nu skal konkurrere på at bruge meget energi, og at vi skal konkurrere på gamle teknologier, at vi skal gå væk fra at udnytte den styrkeposition, vi har i verden i forhold til vedvarende energi, energieffektivitet osv., ville da være ret tåbeligt, også af økonomiske årsager.