Carolina Magdalene Maier (ALT), 2018-11-08:
Tusind tak for det.
Jeg vil gerne starte med at takke Folketinget for den her debat, og også tak til ministeren for svaret og til alle ordførerne for indlæggene.
Det er selvfølgelig forældrene.
Sådan er det jo.
Det er jo det, vi har valgt i det her samfund.
Så synes jeg jo, at den her debat på samme måde som samrådet i sidste uge i den grad har bevæget sig hen til noget, som ikke er den værdig, hvis jeg skal være helt ærlig, og det handler om, at jeg synes, at både ministerens svar og det fra hr. Henrik Dahl, som nu har forladt Folketingssalen, primært har været anklager imod forslagsstillerne, Alternativet og Enhedslisten, men også de øvrige partier, som har udtrykt sympati for forslaget, i forhold til at vi skulle ville atomisere skolevæsenet, at vi ikke ønsker fællesskabet, at vi ønsker, at alt skal være et stort sammensurium af individer, og at vi ikke ønsker de fælles forpligtelser og de, kan man sige, fælles institutioner og den styrke, der ligger i dem, som bl.a. folkeskolen.
Ministeren sagde, at det ikke skal være helt frit at rive individet ud af fællesskabet, og hun sagde også: Jeg er uenig i et atomiseret skolevæsen, og der skal være frihed, og der skal være ansvar.
Så har jeg det bare sådan, at jo, men lad os prøve at forholde os til det, vi foreslår i det her beslutningsforslag.
Vi foreslår sådan set at skabe de allerbedste forudsætninger for fællesskabet i folkeskolen.
Det her handler jo om, at vi hører fra forældre og fra skole- eller særlig børnehaveklasseledere, at der er nogle børn, som starter i børnehaveklassen, og som ikke er klar til det, og som for det første måske laver ballade i klassen og på den måde har svært ved at indgå i fællesskabet, men som for det andet har det rigtig dårligt selv, fordi de ikke er klar til at gå i skole.
Så for hvis bedste er det, at der er børn, der starter i skole, som ikke er klar til det?
Det er da hverken for barnets eller for fællesskabets eller for forældrenes eller for lærernes bedste.
Så det her handler jo altså netop om at sikre de allerbedste forudsætninger for, at vores skoler kan fungere, og for, at vores børn kan trives.
Så jeg synes, at det der med at hive det op til en ideologisk kamp, som lige pludselig handler om, at de liberale er dem, der forsvarer fællesskabet, og vi andre taler imod fællesskabet, synes jeg simpelt hen ikke er værdigt.
Jeg synes ikke, det er de børn værdigt, som er dem, der faktisk står og kommer i klemme, når det er, at deres forældre har vurderet, at de bør vente et år med at gå i skole, men at kommunalbestyrelserne siger nej, af hvilke årsager de nu måtte gøre det.
Men antagelserne er, at der nogle steder er økonomiske årsager inde over, og det tror jeg ikke er forkert, når vi har hørt de her sammenligninger af kommunerne, og hvor meget de har sat af i deres budgetter til en udsat skolestart.
Så vil jeg også sige noget i forhold til, når man på den ene side argumenterer for styrken i fællesskabet i folkeskolen og på den anden side, som hr. Jacob Mark jo var inde på, som parti, som minister går ind og laver stopprøver, sprogprøver, som i den grad skiller børnene ad i skolen, for det er jo det, det gør.
Hvis der er noget, som de her sprogprøver gør, så er det da at gå ind og sige: Du er ikke god nok til at være en del af vores fællesskab, værsgo, du må gå en klasse om.
Hvordan i alverden kan det styrke fællesskabet?
Så jeg synes, at argumentationen fra ministerens side simpelt hen ikke er stringent i forhold til det, som det her beslutningsforslag egentlig handler om.
Jeg tror i øvrigt, det var fru Annette Lind, der havde et rigtig interessant spørgsmål, som jeg skrev ned, og jeg tænkte, at det havde vi slet ikke spurgt om i den her proces, og det er: Hvorfor er det egentlig, at man kan vælge, at ens barn skal starte i friskolerne, når det er 7 år, og ikke i folkeskolen?
Det kan være, vi skal stille ministeren spørgsmålet, men jeg synes egentlig, det er et rigtig, rigtig godt spørgsmål, så tak for det.
Men jeg synes, at jeg gerne vil bruge anledningen heroppe til at minde os alle sammen om, hvad det egentlig er, vi taler om.
Vi taler om børn, that's it.
Vi taler om børn, små mennesker, som mange af os herinde har nogle af, små eller store, og som ved, hvad det betyder for et barn at trives i sin skole.
Vi taler om nogle børn, som kommer hjem med ondt i maven, fordi de simpelt hen ikke bryder sig om at gå i skole.
De kan ikke lide det, eller måske er de simpelt hen bare ikke modne nok.
Vi taler om børn, der nogle gange tisser i bukserne, når de starter i skole igen, eller når de starter i skolen efter børnehaven, fordi de simpelt hen ikke er klar til det skifte.
Jeg talte med Elisa Rimpler fra BUPL om det her i mandags, og hun sagde det så tydeligt.
Hun sagde, at der er nogle børn, der simpelt hen ikke er klar til den overgang, så de går tilbage til nogle, kan man sige, uhensigtsmæssige vaner.
De får ondt i maven, de trives simpelt hen ikke.
Det er børn, vi snakker om.
Det er det eneste, det her beslutningsforslag handler om, altså at give de børn de bedste forudsætninger for en god skolegang.
Det handler ikke om ideologier og frihed og fællesskab og atomiserede skolevæsener.
Så jeg vil gerne have, at vi beholder den her debat på det niveau, hvor den hører til.
Det er så konkret, at det eneste, vi beder om, er, når der er nogle bekymringer, enten hos pædagoger, lærere eller forældre, som giver anledning til, at der bliver startet en debat om det enkelte barn i børnehaven, hos forældrene, i PPR, for den sags skyld, eller i den kommende skole, at man så bare i slutningen af den selvfølgelig nødvendige dialog, der jo skal være med alle de her fagpersoner, siger til forældrene: Det her er vores anbefaling, men det er selvfølgelig jer, der bestemmer.
Selvfølgelig gør det ikke det, men det betyder bare, at man som forældre, hvis man virkelig kan mærke inde i maven, at ens barn ikke er klar, og hvis forvaltningen ikke er enig, kan have muligheden for at sige: Det vil vi altså gerne alligevel.
Og hvem i alverden tager skade af at starte et år senere i skole?
Så det her handler ikke om, at man ikke vil fællesskabet.
Det her handler om, at vi faktisk gerne vil give de børn det allerallerbedste skoleliv.
Hvem i alverden har besluttet, at det er en demokratisk uskik?
Vil det sige – for jeg sad og tænkte over det – at hvis der er elementer på det område, som man er uenig i, så tilslutter man sig forligskredsen, fordi det er den eneste måde, man kan løfte og rejse debatter om f.eks. et område eller et emne som det her, og hvis ikke man tilslutter sig forligskredsen, så må man ikke rejse en debat, så må man ikke stille spørgsmål i Folketinget, ikke komme med et forslag i Folketinget til, at vi måske kunne gøre det her på en anden måde? Hvis vi taler om grader af demokrati, er det i hvert fald min forståelse, at det sidstnævnte, altså at enten tilslutter man sig og så kan man stille forslag, eller også tilslutter man sig ikke og så må man ikke stille forslag, da overhovedet ikke er særlig demokratisk.
Men jeg mindes da ikke, at Liberal Alliance, inden man sad i folkeskoleforligskredsen, ikke udtalte sig kritisk om folkeskoleområdet, bl.a. de nationale test.
Så det er bare for lige at mane til besindelse, i forhold til hvad man kan kalde god eller dårlig formalia i forhold til sådan noget som at fremsætte et beslutningsforslag som det, vi har i dag.
Jeg tror, jeg vil stoppe her.
Jeg er rigtig glad for, at der er så mange ordførere, der har udtrykt en vilje til, at vi arbejder videre med det her.
Vi vil gerne prøve at komme i mål.
Vi kan gøre det på mange måder, men vi er i hvert fald heller ikke færdige fra vores side med at arbejde for det.
Det kan godt være, som hr. Jakob Sølvhøj sagde, at vi skal om på den anden side af et valg, før det bliver en realitet, men det er der jo heller ikke særlig lang tid til.
Så på den måde er der i hvert fald håb forude.
Men tusind tak for den gode debat her i salen i dag.