Stine Brix (EL), 2017-04-20:
Tak for det.
Dansk Folkeparti har rejst en forespørgsel om mennesker med demens, og hvordan de mødes, når de har brug for hjælp i kommunen – som jeg har forstået forespørgslen.
Og det, som man kan læse ud af spørgsmålet, er, at det især sigter på, hvordan vi sikrer en bedre og mere sammenhængende sagsbehandling, hvor der er så få sagsbehandlere som muligt, men også hvordan vi sikrer, at det bliver lettere at søge de sociale ydelser, som man kan have behov for at søge.
Der er jo ofte tale om komplicerede regler, som flere også har fremhævet, når man har brug for social hjælp.
Det er også meget almindeligt, at de sagsbehandlere, som sidder og skal forholde sig til de ansøgninger, som kommer ind, sidder med store bunker af sager og skal forholde sig til rigtig mange forskellige borgere på én gang.
Og så er der også det forhold, at de mennesker, som har behov for hjælp, ofte er nogle mennesker – især når det gælder demens – som har vanskeligt ved at overskue komplicerede processer.
Jeg synes, det er vigtigt at fremhæve, at det jo ikke kun gælder borgere, der har demens.
Det kan gælde rigtig mange forskellige borgere, at det kan være vanskeligt at overskue sagsbehandlingen.
Vi ser det som et symptom, når vi i det sociale system støder på, at folk af egen lomme betaler private sagsbehandlere og advokater for at gå med til møder med kommunen.
Det er jo et tegn på, at lovgivningen er for kompliceret, og at man ikke føler, at ens retssikkerhed bliver varetaget ordentligt af kommunen.
Det bliver fremhævet i spørgsmålet, at det er vigtigt at sikre en sammenhængende sagsbehandling, og at der er så få sagsbehandlere som muligt.
Det er jeg helt enig i, for jeg tror, at det, at man skal forholde sig til rigtig mange forskellige mennesker og man skal starte forfra, hver eneste gang man har et møde med kommunen, føles som at løbe panden mod en mur for mange borgere.
Og derfor synes jeg, det kunne være interessant, når vi taler om det her område, at vi også skeler til nogle af de erfaringer, som der p.t. gøres på børneområdet, hvor man jo arbejder med at have et loft over, hvor mange sager en sagsbehandler sidder med.
Vi kender det som Sverigesmodellen, og efterhånden er det blevet til Herningmodellen, men det er sådan set underordnet.
Pointen med, at vi lægger et loft over, hvor mange sager man som sagsbehandler sidder med, synes jeg egentlig godt vi kan lade os inspirere af, når det gælder mange andre områder end børneområdet, f.eks. også de dementes behov for en sagsbehandling i kommunen.
I demenshandlingsplanen lægges der op til, at der skal være demenskoordinatorer i alle kommuner, og det er jo meget fint, men demenskoordinatoren er ofte ikke den, der sidder med den egentlige sagsbehandling.
Der er der brug for mange andre, og det kunne være relevant at se på, om der egentlig er nok sagsbehandlere derude.
Det er der jo ikke sat penge af til i demenshandlingsplanen, og der mener jeg at vi har et problem, hvis vi skal kunne sikre det her med, at der er få sagsbehandlere i mødet med kommunen.
Det, at man skal udfylde ansøgninger digitalt, og at det i hvert fald som udgangspunkt er forventningen, at man som borger gør det, ved vi er en barriere, både for ældre, men sådan set også for mange andre, fordi man på den måde ikke har så let adgang til at få rådgivning om, hvad man egentlig har af rettigheder, hvordan man søger osv.
Det er uhyre vigtigt, at vi holder fast i, at der er en mulighed for at blive fritaget fra den tvungne digitalisering, når det handler om at kunne få adgang til det, man egentlig har ret til.
Endelig vil jeg sige, når vi diskuterer demenshandlingsplanen, som i hvert fald ligger i kanten af dagens forespørgselsdebat, at jeg mener, det er et væsentligt problem, at den er finansieret via satspuljen
, både fordi den finansiering i sig selv er hamrende asocial og betales af de mennesker, som har mindst, men også fordi det jo i sagens natur er en midlertidig finansiering og vi risikerer sådan en stop and go-finansiering af et område, og det mener jeg er uhensigtsmæssigt.