Christian Friis Bach (RV), 2023-05-09:
Tak for det, og tak til ministeren for en god redegørelse.
Jeg håber, at der ikke i redegørelsen næste år står ordet udviklingsbistand, for
i virkeligheden tror jeg, tiden er kommet til at rykke videre og tale om det her som en global udligning med henblik på at sikre, at menneskerettighederne kan nås af alle mennesker på jordkloden.
For vi har skrevet under på i erklæring efter erklæring, at børnene skal i skole, at man skal kunne komme til lægen, at man skal kunne ytre sig frit, at man skal have tag over hovedet, og at der skal være adgang til rent vand.
Det er jo den opgave, vi har skrevet under på og har lovet hinanden at løfte.
I virkeligheden er det her jo en udligningsordning på linje med de danske bloktilskud for at sikre, at vi kan få nogenlunde forhold for mennesker overalt på jordkloden.
Så med menneskerettighederne som missionen og verdensmålene som planen er jeg enig med de tidligere ordførere, der har nævnt, at verdensmålene godt kunne have stået lidt stærkere.
Men det her med ligesom at gå væk fra et begreb som bistand, som indimellem kan have en klang af uligeværd, og gå over til at tænke det som et mere ligeværdigt samarbejde er en nødvendig og vigtig opgave, som det også bliver reflekteret i redegørelsen og i ministerens taler.
Jeg var for 2 år siden i Somaliland og mødtes med præsident Muse Bihi Abdi.
Han var vred, han var faktisk meget vred, for han sagde: I kommer her til Somaliland med al jeres eget personale og med alle jeres projekter, og så tager I hjem igen, når I er færdige.
Jeg prøver at få et land til at fungere, men vi får intet ud af det.
Derfor var han vred, og derfor var der modstand imod de organisationer og projekter, der var i Somaliland, og det blev en ond spiral.
Men vi ser det jo endnu mere tydeligt i lande som Mali og Burkina Faso, hvor modstanden mod vores engagement bliver stærkere, og det kommer vi til at se i resten af verden, i takt med at landene får andre valgmuligheder og Rusland og Kina melder sig på banen.
Derfor har vi brug for at udvikle mere ligeværdige partnerskaber, og derfor tror jeg, at vi i det kommende år kommer til at se en markant forandring i det internationale udviklingssamarbejde.
Vi bliver nødt til i langt højere grad at anerkende, at det, staterne og landene ønsker, er at kunne opbygge deres eget velfærdssystem, deres egen evne til at kunne levere til befolkningen i form af skoler og sundhedsklinikker, men også langt bredere i form af grundlæggende sociale velfærdsydelser som dem, vi har opbygget i vores del af verden.
Man ser jo heldigvis en meget inspirerende tendens i verden til, at der nu bliver betalt børnepenge, og at der er lande, der indfører folkepension, f.eks. Uganda.
De måtte starte med borgere over 80 år, fordi de ikke havde så mange penge, men i takt med at de får styrket finansieringen, kan flere ældre i Uganda se frem til at kunne få folkepension som belønning for det slid, de har haft igennem et langt liv.
Den slags velfærdsydelser skal vi have mere fokus på, og det er godt, det står i redegørelsen.
Det sociale sikkerhedsnet i Etiopien hjælper 8 millioner af de mest udsatte borgere, og det fik særlig styrke og aktualitet under coronakrisen, hvor netop de penge var noget af det, der nåede ud til en befolkning, hvor nedlukninger og indelukninger også satte deres præg.
I Somalia støtter vi kapaciteten hos myndighederne til at levere netop sociale sikkerhedsydelser som kontanthjælp, mad og basale fornødenheder til de mest udsatte.
Men det er vigtigt, at programmerne bliver forankret i staten, så vi samtidig får skabt den sociale kontrakt til befolkningen med den stabilitet, det kan føre med sig.
Det er vigtigt, at vi bakker det op herfra, også med et stærkt myndighedssamarbejde.
Det er vigtigt, at vores støtte til civilsamfundet i høj grad også bakker op om den strategi, og at vi sikrer, at der så også, i takt med at vi øger budgetstøtten og støtten til at opbygge velfærdssamfund, er et stærkt, levende og lokalt civilsamfund til stede, som kan holde staten i ørerne, stille krav og sikre, at børnepengene når ud, og at børnene kommer i skole.
Det virker, og det skaber gode resultater; det viser redegørelsen.
Men vi kan gøre det endnu bedre.
Derfor er det jo godt, at der er nogle, der går foran.
Men så lad mig komme det lidt nærmere i mit næste spørgsmål.
Nu var hr. Michael Aastrup Jensen i Folketinget allerede under klimatopmødet i København, så vidt jeg ved og husker, og derfor kunne jeg godt tænke mig at spørge ind til det her begreb om det additionelle, som blev stadfæstet i København.
Jeg anerkender fuldt ud, ligesom redegørelsen gør, at man skal tænke klima og udvikling sammen, men når det gælder pengene, anerkender ordføreren så, at begrebet om det additionelle ude i verden godt kunne blive tolket sådan, at man til klimaindsatsen skulle lægge ekstra penge oven i den udviklingsbistand, man allerede havde lovet?