Karsten Hønge (SF), 2019-02-21:
Ulighed river samfund fra hinanden.
Lige samfund klarer sig på alle områder bedre end ulige samfund.
Fattigdom er noget, der rammer hårdt.
Bare et enkelt år af et barns liv, som henslæbes i fattigdom, betyder ringere chancer for senere i livet at kunne få sig en ungdomsuddannelse.
Det interessante er ikke her at sammenligne fattigdom i Danmark med fattigdom i Angola eller Ækvatorialguinea, som det nogle gange gøres fra borgerlig side; det, der skal slå igennem, hver gang man måler på betydningen af lighed og ulighed i et samfund, er den relative fattigdom, den relative ulighed.
Og vi kan konstatere, at antallet af fattige stiger – alene sidste år kom der 12.500 flere børn under fattigdomsgrænsen.
Børn af fattige forældre har 60 pct. større risiko for at ende som førtidspensionister allerede som 30-årige.
Det spørgsmål bliver tit stillet i de her debatter.
Så vil jeg minde om ROCKWOOL Fondens forskningsenhed, der viser, at kontanthjælpen er udhulet gennem de sidste 25 år, og nu sættes der yderligere fart på den udvikling, og det største fald er for enlige forsørgere.
Hvad vil det så sige at være fattig i Danmark?
Fattige børn lider langt flere afsavn end andre børn.
Når vi så diskuterer, om økonomiske incitamenter virker, vil jeg sige, at det gør de da i nogle situationer.
At flytte sig væk fra et økonomisk pres svarer lidt til at møde to store bøller på en gade, og hvis man har mulighed for at gå udenom, så gør man nok det, men man gør det kun, hvis man rent faktisk er i stand til at gå uden om dem.
Problemet med integrationsydelsen, kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen er, at det her økonomiske incitament, som man kalder det, ikke kun lægges over på mennesker, som rent faktisk er i stand til at flytte sig og tage højde for en ny situation.
Det er der muligvis nogle der kan.
Jeg ved ikke, hvad tallet er, det kan være 5 pct., eller det kan være 10 pct., jeg har ingen anelse om, hvor mange det kan være, men det er efter alle beregninger et lille antal.
Men alle undersøgelser viser, at hovedparten ikke er i stand til at flytte sig som følge af de her økonomiske incitamenter alene.
Så når man skubber til mennesker, der ikke er i stand til at flytte sig, hvad sker der så?
Ja, så vælter de jo bare.
Fattigdomsydelserne rammer i titusindvis af mennesker, og nogle ganske få hundrede flytter sig.
Fattigdom fører til gengæld til apati, opgivenhed.
Med integrationsydelsen, kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen påvirker man selvfølgelig på længere sigt løndannelsen.
Det vil skabe et pres på mindstelønningerne.
Og så kan vi jo stå her igen om nogle år og diskutere, at nu skal der skabes mere afstand mellem ydelserne og lønningerne, og når lønningerne er faldet, skal overførselsindkomsterne falde, og så kan vi så igen lade lønningerne falde.
Det her handler jo ikke om en mekanisk påvirkning.
Det har været fremme tidligere i debatten i dag, at hvis man indførte en integrationsydelse, skulle fagbevægelsen ved næste overenskomstforhandling ligesom acceptere lavere mindstelønninger.
Det er jo ikke sådan, det fungerer.
Den økonomiske mekanisme er jo ikke en til en ved næste overenskomstforhandling.
Det fungerer faktisk lidt på samme måde, som når man åbner døren for social dumping: Det at få billige østeuropæere til Danmark gør jo ikke, at man ved næste overenskomstforhandling sænker lønningerne, men langsomt, men sikkert over årene vil lønningerne falde.
For SF er det helt afgørende, at alle får fair odds i livet, og et skridt på den vej ville være at beslutte, at vi ophæver fattigdomsydelserne.