Karin Gaardsted (S), 2017-10-26:
Tak for det.
Først vil jeg takke ministeren for den grundige redegørelse.
Der er faktisk 13 fulde sider, så jeg kan næsten ikke forestille mig, at der er et område, som ikke er nævnt.
Så tusind tak for det.
Der sker meget i Arktis i disse år.
Det er tydeligt at mærke, at der ikke alene igen er en øget stormagtsinteresse for den arktiske udvikling.
Taksøerapporten understreger konsekvenserne for Danmark af udviklingen i Arktis.
Derfor er det vigtigt, at vi også gør os nogle overvejelser om, hvordan vi konkret forbereder os på den nye virkelighed.
Klimaforandringerne er selvfølgelig med til at drive interessen for og i Arktis.
Men klimaforandringernes udvikling bør også få os til at overveje, hvordan vi bedst gennemfører den grønne omstilling.
En regulering af området vil jo have den afledte effekt, at den sundhedsskadelige luftforurening i f.eks. de større danske byer vil falde betragteligt.
Derfor vil jeg gerne spørge ministeren, hvordan arbejdet med reduktionstiltag i forhold til sod- og partikelforurening står i Danmark.
Hvordan står det arbejde, og hvilke tiltag planlægger regeringen for at regulere det område?
Ministeren beskriver det gode samarbejde mellem alle parter i Arktisk Råd, og det er vi naturligvis glade for.
Ikke mindst er vi glade for, at samarbejdet i dette regi kan foregå gnidningsfrit også med Rusland, til trods for de øvrige spændinger, der måtte være i det forhold.
Netop samarbejde mellem landene er et afgørende element i forhold til redningsberedskabet i Arktis.
De store afstande og spredte bosteder gør, at ulykker vil kræve fælles indsats.
Derfor er det også godt, at vi har deltaget i øvelser, der træner det beredskab.
På Arctic Circle-konferencen talte jeg med en repræsentant for krydstogtoperatørerne.
Jeg spurgte specifikt til, om risikoen for en katastrofe bekymrede operatørerne, og om parsejlads med afstand var en løsning.
Operatørerne afviste totalt parsejlads – af konkurrencemæssige årsager, som hun sagde.
Derfor har jeg to konkrete ulykkesscenarier, som jeg gerne vil høre hvordan vi i dag vil håndtere.
Scenarie 1: Et krydstogtskib sejler ind i en ubeboet grønlandsk fjord langt fra lufthavne, måske i Østgrønland, rammer et uopmålt skær og går langsomt ned, mens passagererne redder sig i land fra redningsbådene.
Hvad sker der så?
Scenarie 2 er et passagerfly, som er på vej til USA fra Europa, da det bliver tvunget til at nødlande på indlandsisen.
Indlandsisen er heldigvis en relativt flad og blød landingsplads, så alle passagerer overlever landingen.
Desværre er landingen foregået på den del af indlandsisen, der ikke kan nås med helikopter.
Hvad gør vi?
Jeg forventer ikke, at ministeren på stående fod kan redegøre i detaljer for indsatsen.
Men jeg vil gerne understrege, at det er scenarier som disse, vi bliver nødt til at forholde os til og være ærlige om.
Jeg har svært ved at forestille mig, at passagerer, der går om bord på et krydstogtskib, hvor det loves, at de vil få helt unikke oplevelser og komme hen, hvor ingen andre før har været, overhovedet er bekendt med, at der sandsynligvis ingen redning vil være, hvis det værste skulle ske.
Jeg ved, at den canadiske kystvagt hele tiden udsender beskeder til krydstogtskibe og andre i farvandet ud for den canadiske arktiske kyst om, hvor redning befinder sig, og dermed hvor langt væk redning er, og også hvor beskeden hjælpen vil være.
Det er altså ikke kun en udfordring i Grønland, men en udfordring i hele Arktis.
I forlængelse heraf vil jeg spørge ministeren, hvordan kontrollen med og beskyttelsen af Nordøstpassagen foregår, idet der nu er begyndende skibstrafik den vej også.
Altså, hvor stor en del af det ansvar påhviler Danmark, idet ruten går gennem grønlandske farvande, og hvilke regler gælder der for at beskytte havmiljøet i Nordøstpassagen?
Grundlaget for mine spørgsmål er som nævnt den økonomiske udvikling i Arktis, og her er det relevant at fokusere på, hvordan ressourcerne udnyttes bedst muligt.
Det gælder de levende ressourcer som fisk, sæl og hval, og det gælder de mineralske ressourcer, og det gælder de menneskelige og landskabsmæssige ressourcer i form af turisme.
I takt med at den arktiske havis smelter, er det vigtigt at sikre, at bestandene ikke bliver overfisket i de nyåbnede havområder.
Derfor vil vi meget gerne bakke op om arbejdet for at sikre en aftale om forvaltningen af fiskebestandene i Arktis.
Men de levende ressourcer udgør mere end fisk, og her bekymrer EU's holdning til de levende arktiske ressourcer mig – ikke mindst sæler og hvaler.
Den dominerende holdning i EU lader til at være, at Arktis skal være en form for frilandsmuseum, hvor man ikke engang bæredygtigt må udnytte områdets dyr.
Sælskindsforbuddet rammer f.eks. de grønlandske fangere og det grønlandske samfund, selv om fangsten er bæredygtig og blåstemplet af WWF.
Nu vil Kommissionen så have ændret Den Internationale Hvalfangstkommissionen, IWC, til at være en hvalfredningsorganisation.
Også her foreslår man en undtagelse for oprindelige folk – det gælder jo så det grønlandske folk – men de skal kun have lov til at fange, hvad de selv kan spise.
I Socialdemokratiet støtter vi op om grønlænderne og færingernes ret til bæredygtigt at høste af deres levende ressourcer.
Vi har ikke gode erfaringer med undtagelser i EU.
Og skulle det vise sig umuligt at stoppe Kommissionens tiltag, bør Danmark insistere på, at EU kompenserer Grønland og Færøerne for tabet, helst i form af øgede investeringer i f.eks. infrastruktur eller turisme.