Rosa Lund (EL), 2020-06-19:
Tak for det.
I sommeren 2019 konkluderede retsmediciner Asser Hedegård Thomsen, at partnerdrab er den største enkeltstående gruppe af drab i Danmark.
1 kvinde om måneden bliver slået ihjel af sin nuværende eller tidligere partner, altså 1 kvinde hver måned.
Konklusionen har formentlig overrasket mange, for partnerdrab modtager langtfra samme opmærksomhed hverken fra medier eller politikere som eksempelvis banderelaterede drab.
Tværtimod omtales drab på kvinder og børn ofte som familietragedier eller husspektakler, der gik lidt over gevind.
Vi har i de seneste år været vidne til en kønsneutralisering af partnervold, der fremstiller vold som individualiserede handlinger, der udøves af begge køn.
Det tegner altså et misvisende billede af voldens dynamikker og konsekvenser, og det bliver meget tydeligt, når vi taler om netop partnerdrab, altså at det er kvinderne, der bliver slået ihjel.
Justitsministeriet har selv i en ny undersøgelse af drab i Danmark konkluderet, at de hyppigste motiver for partnerdrab er jalousi og separation.
Hvis ikke jeg kan få dig, skal ingen have dig.
Det er en trussel, mange altså gør alvor af, og som afslører et klart behov hos disse mænd for dominans og kontrol over kvinder.
Bag langt de fleste drab ligger et forhold præget af vold.
Særlig psykisk vold kendetegner de forhold, der ender i mord.
Ofte har familie eller venner kendt til volden i forvejen.
Det har myndigheder og politi også.
Kvinderne har frygtet for deres liv på grund af direkte eller indirekte trusler, og alligevel finder så mange af disse drab sted.
Det synes jeg vidner om et massivt samfundssvigt.
I B.T. kunne man på FN's dag for bekæmpelse af vold mod kvinder læse om en kvinde, Cecilie, som blev stukket ned af sin kæreste.
46 gange stak han hende.
Fra fængslet modtager hun breve og opkald fra ekskæresten til trods for tilhold og adressebeskyttelse hos politiet.
Da ekskæresten 202 dage efter sin fængsling er på udgang, orienterer politiet ikke Cecilie.
Ekskæresten indberetter Cecilie til kommunen for ikke at kunne tage ordentligt vare på deres fælles barn, men tilbyder at trække underretningen tilbage, hvis hun vil besøge ham i fængslet.
Det afviser Cecilie, men opfordres af politiet til at indgå i en dialog med den fængslede.
Politiets håndtering af sagen viser, hvordan vold mod kvinder stadig alt for ofte behandles som husspektakler, altså som to ligeværdige parter, der kan indgå i en dialog og finde en fælles løsning på et i øvrigt privat problem.
For det første, fordi man næppe kan tale om ligeværdige parter, når den ene har forsøgt at dræbe den anden.
For det andet, fordi sådan en håndtering af sager om partnervold er med til at lade volden fortsætte.
Det illustrerer Cecilies sag til perfektion.
Vold mod kvinder foregår ofte derhjemme.
Den udøves desværre også ofte foran deres egne børn.
Det er også her, de bliver slået ihjel.
Det, at volden foregår derhjemme, er et systemisk svigt, hvor vi som samfund mislykkes med at beskytte og støtte de kvinder, der bliver udsat for meget alvorlige forbrydelser.
Sidstnævnte tilbud er i øvrigt reduceret fra fire til blot et enkelt behandlingstilbud med årelange ventelister på grund af den manglende finansiering.
Vi er altså langtfra i mål med at rette op på det massive samfundssvigt, som partnerdrab er et udtryk for.
Der er hårdt brug for, at både politi og myndigheder opkvalificerer og opprioriterer deres arbejdede, når det drejer sig om vold og drab på kvinder.
Derfor er jeg rigtig glad for, at det i dag er lykkedes at forpligte regeringen til, at det her skal tages op i forhandlingerne om politiforliget.
Det havde vi også før, men nu har vi forpligtet regeringen til, at det her altså skal ske i forhandlingerne om politiforliget, og det er jeg meget, meget glad for.