Anders Samuelsen (LA), 2017-01-19:
Tak for det, og tak for forespørgslen og lejligheden til at drøfte et emne, der ligger mange på sinde og fortsat berører rigtig mange mennesker dybt.
I 2015 markerede man verden over, herunder også i Danmark, 100-året for indledningen af de tragiske begivenheder, som udspillede sig fra 1915 til 1923 i den østlige del af det, der i dag er Tyrkiet – en tragedie, hvorunder et meget stort antal armeniere, måske op imod 1,5 millioner, det ved ingen med sikkerhed, omkom som følge af tvangsdeportationer, massakrer og andre uhyrligheder.
Derfor var der også i maj 2015 en forespørgselsdebat her i salen, hvor man på basis af et lidt bredere og måske lidt mere åbent spørgsmål, end tilfældet er i dag, drøftede sagen.
Derfor vil nogle nok også kunne nikke genkendende til noget af det, som både jeg og andre vil sige i dag, for sandheden er jo, at der ikke reelt er sket noget nyt siden da. Hvad der præcis skete i 1915 og i årene derefter, ved ingen med fuld sikkerhed, og det er fortsat en historisk opgave at kortlægge og fortolke begivenhederne.
Kun få bestrider omfanget af de tragiske begivenheder, grusomhederne og de kolossale lidelser.
Regeringen vil bestemt hverken bestride eller fortie en tragedie, som under alle omstændigheder havde et så ufatteligt omfang og en konsekvens, at en strid om tallenes størrelse kan forekomme formålsløst.
Men regeringen er ikke og har ikke noget ønske om at være en autoritet i historiske spørgsmål.
Regeringen vil heller ikke anbefale, at Folketinget tiltager sig en sådan opgave.
Vi kan alle have vores personlige, akademiske eller professionelle opfattelse af, hvordan man kan referere til begivenhederne, men skiftende danske regeringer har ikke ønsket officielt at betegne begivenheden som et folkedrab, og det er også denne regerings linje.
Det er der to grunde til først og fremmest: For det første bør historien ikke politiseres.
Vi har ikke og skal ikke have en statsligt autoriseret udlægning af historiens gang.
I enkelte andre lande, foruden Armenien og Tyrkiet selv, har man valgt en anden tilgang i denne sag.
Et lille mindretal af europæiske parlamenter og endnu færre regeringer har besluttet, at begivenhederne bør betegnes som et folkedrab.
Det gør det bare ikke til en god idé, at vi fra dansk side gør det samme.
For det andet har betegnelsen folkedrab i henhold til FN's konvention om folkedrab fra 1948 et specifikt juridisk indhold.
Det indebærer bl.a., at en afgørelse af, om bestemte begivenheder kan betegnes som folkedrab i konventionens forstand, skal hvile på en analyse, som det typisk vil være op til domstolene at foretage.
Begivenhederne i 1915 og i årene, der fulgte, var en tragedie for den daværende armenske befolkning og optager stadig mange armeniere dybt.
Begivenhederne er også et følsomt spørgsmål.
Spørgsmålet er i Tyrkiet så følsomt og opfattes som så væsentligt et element i det moderne Tyrkiets grundlæggelse, at det ikke er tilladt i Tyrkiet at referere til begivenhederne i 1915 som netop folkedrab.
Den type begrænsninger i ytringsfriheden er naturligvis ikke efter vores, herunder regeringens, opfattelse rimelige eller hensigtsmæssige.
I året op til 100-året i 2015 sås en bevægelse i de officielle tyrkiske tilkendegivelser i retning af større selverkendelse og forståelse for de armenske lidelser.
Det omfattede bl.a. en anerkendelse af de inhumane konsekvenser, som deportationerne af armenierne medførte, omtale af deportationerne som en forbrydelse mod menneskeheden og deltagelse i en mindehøjtidelighed i det armenske patriarkat i Istanbul.
Den type skridt i retning af forsoning kan vi kun hilse velkommen.
Armenierne i Tyrkiet er et af få officielt anerkendte nationale mindretal.
Min forståelse er, at Tyrkiet officielt kun anerkender ikkemuslimske mindretal, dvs. i praksis jøder, armenere og grækere, som nationale mindretal.
Disse mindretal har traktatfæstede rettigheder.
Andre mindretal og trossamfund nyder ikke samme konkrete retsbeskyttelse i tyrkisk lovgivning.
Regeringen tager spørgsmålet om nationale mindretals og andre mindretals rettigheder dybt alvorligt, herunder for så vidt angår Tyrkiet, og arbejder for løbende forbedringer på det område.
Det er først og fremmest et anliggende for Armenien og Tyrkiet at beslutte, hvordan deres indbyrdes forhold skal udvikle sig i de kommende år.
Vi skal på vores side vise medfølelse og respekt
både for ofrene dengang og deres efterkommere og for nutidens armeniere og andre indbyggere i regionen, som lider under lukkede grænser og fjendebilleder.
Vejen frem må og skal være forsoning, og det kræver dialog.
Derfor er det mit og regeringens håb, at Armenien og Tyrkiet i de kommende år vil finde hinanden i en meningsfuld, åben og fordomsfri dialog, som kan resultere i en større fælles forståelse af både fortid og fremtid.