Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2017-05-10:
Det her lovforslag har været helt ualmindelig lang tid undervejs.
Det er sådan set ikke ministerens skyld, men vores egen kollektive skyld, fordi vi har været utrolig lang tid om at få forhandlingerne til at falde på plads, og når vi har det, er det, fordi det her er så komplekst og så dilemmafyldt.
Baggrunden for, at forslaget overhovedet er kommet til verden, er, at der på meget få år har været alt for mange drab på personale på landets bosteder.
Det kulminerede i virkeligheden sidste sommer, og derfor er det altså ved at være et år siden, at vi sådan for alvor tog fat på det her.
Man kan sige, at hvis man kigger på psykiatrien samlet set, altså ikke kun på bostederne, men på, hvordan vi tager os af borgere, som er meget sårbare, og som er psykisk syge i vores samfund, tror jeg ikke, at jeg overdriver, hvis jeg siger, at vi tager os skandaløst ringe af dem.
I dag er Dansk Sygeplejeråd faktisk kommet med en undersøgelse, der viser, at hver sjette sygeplejerske i psykiatrien har afvist folk, alene fordi der ikke var plads.
Jeg synes bare, at man skal gøre sig det tankeeksperiment, at man dukkede op på sygehuset med sin knægt, der havde brækket benet, og man så bliver afvist af en sygeplejerske, fordi der desværre ikke er plads til at tage sig af ham.
Det er trods alt nok de færreste, der ville finde sig i det, og det ville ret hurtigt lande på forsiden af Ekstra Bladet.
Ikke desto mindre er det jo det, man oplever hver evig eneste dag i det ganske land.
Som psykiatrisk patient har man en risiko for at blive afvist, alene fordi der ikke er plads.
Der er et så kæmpestort gab og efterslæb på psykiatrien.
Da vi selv havde regeringsmagten, lagde vi rigtig mange kræfter og i øvrigt også rigtig meget økonomi i det her område,
og man kan godt efterfølgende undre sig lidt over, hvor de der 2,2 mia. kr., som alt andet lige er et virkelig, virkelig stort beløb, egentlig blev af.
Noget af hemmeligheden er selvfølgelig, at antallet af patienter i psykiatrien eksploderer i de her år.
Det er ikke, fordi vi får flere, der har de tunge psykiske lidelser som skizofreni og lignende, det er simpelt hen, fordi der er en kæmpe eksplosion i antallet af dem, der har angst og depression og andre ting i den lettere del af skalaen i forhold til psykiske sygdomme.
Så når vi behandler både det her lovforslag, 206, men også det næste, 207, er det jo i et forsøg på at komme nogle skridt videre i retning af at få skabt et sikkerhedsnet, der faktisk kan gribe folk.
Jeg tror ikke, at vi på nogen måde er i mål, og selv hvis vi satte alle kræfter ind og samtlige 179 medlemmer af Folketinget brugte al deres tid på at rette op på psykiatrien, ville det fortsat tage flere årtier, før vi kom i nærheden af at kunne levere den standard, man kan levere, med hensyn til de fysiske sygdomme.
Det tror jeg at man bliver nødt til at erkende, både som politiker, men også som samfund, når vi tager den her debat.
Der findes ikke nogen løsninger, hvor man kan garantere for, at folk får den behandling, de egentlig har fortjent.
Der findes ikke nogen løsninger, hvor vi kan garantere, at personalet ikke kommer til skade, der findes ikke nogen løsninger, hvor vi kan garantere, at der ikke sker et drab igen.
Den type løsninger findes ikke, når vi beskæftiger os med det her område.
Vi kan simpelt hen ikke, selv ikke hvis vi skruer på alle haner,
gøre det på en måde, så vi kan udstikke de garantier.
Det er en enormt frustrerende situation at stå i som politiker, fordi man faktisk helst gerne vil løse ting, særlig når det er sådan, at vi har at gøre med nogle af landets mest sårbare mennesker på den ene side, og at vi har at gøre med nogle medarbejdere, der knokler en vis del ud af bukserne hver evig eneste dag for at sørge for, at de sårbare medborgere får en bedre hverdag på den anden side.
Jeg synes jo, at vi har sådan et udestående, der handler om, hvad vi i det hele taget stiller op med bostederne.
Socialdemokratiet har tidligere annonceret, at vi gerne vil have en debat om, hvorvidt vi greb rigtigt med strukturreformen i sin tid, hvor vi fik afspecialiseret hele det område, der handler om bosteder.
Afspecialiseringen på området har været for stor, det vil sige, at en meget stor del af den specialviden, man havde, da bostederne lå under de gamle amter, er gået tabt.
Beboere bor sammen på tværs af forskellige diagnoser, aldersgrupper osv. på bosteder, som har svært ved fagligt at håndtere alle de udfordringer, der er til stede.
Det har været noget af det, som har været rigtig vigtigt for Socialdemokratiet at få igennem i forbindelse med forhandlingerne, for på landets bosteder er det klart, at når man har med psykisk syge mennesker at gøre, sker der også indimellem ting, fordi man er psykisk syg, og det vil sige, at der sker ting mellem beboerne, som ikke nødvendigvis sker i en helt almindelig boligopgang et andet sted i Danmark.
Og det er jo ikke, fordi der er nogen, der har et ønske om at være onde ved hinanden, det er simpelt hen et spørgsmål om, at sygdommen for nogles vedkommende giver sig udslag i, at man har udadreagerende adfærd, eller at man har grænseoverskridende adfærd og ikke forstår en afvisning.
Derfor er seksuelle overgreb, men også fysisk vold mellem beboerne meget almindelige på landets bosteder sammenlignet med alle andre beboelsesopgange i Danmark, ligesom vi har set de her eksempler på, at vold mod personalet alt andet lige er mere almindeligt her, end det er på rigtig mange andre arbejdspladser.
Det, der så er ideen med det her lovforslag, er at sige, at man som minimum skal have samme muligheder på landets bosteder, som man har i det almennyttige boligbyggeri, nemlig at hvis beboere har været i klammeri med hinanden, og der er en part, der har været voldelig over for en anden part eller udviser særlig chikanerende adfærd, skal det selvfølgelig være sådan, at man kan beskytte offeret mod at skulle bo op og ned af sin voldsmand eller op og ned af den, der udfører særlig chikanerende adfærd.
Det er jo derfor, at tingene bliver så dilemmafyldte, for den beboer, vi flytter, skal vi huske på er et utrolig sårbart menneske, der ikke har haft intentioner om at skade nogle andre.
Og det er jo det, der gør det anderledes, end hvis det bare var et almindeligt boligbyggeri, hvor nogle opførte sig åndssvagt.
Jeg mener, at man har fundet en rigtig fin balance i den måde, man har gjort det på i det her lovforslag, og derfor kan Socialdemokratiet selvfølgelig støtte det.