runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Brian Mikkelsen (KF), 2017-04-20:
Hele det finansielle område er jo både præget af meget stor kompleksitet, men, synes jeg, også sådan en ikkeideologisk tilgang til regulering på området.
For hvis man havde enten den ene eller den anden kasket på, så ville man jo egentlig mene, at der slet ikke skulle reguleres, eller at der skulle overreguleres.
Der tror jeg at de fleste, inklusive regeringen, står sådan midtimellem, altså at ja, vi tror på et frit marked, vi tror på, at man som forbruger vælger det produkt, som passer en bedst, men der er brug for, at der er noget regulering, som betyder, at det er nemmere at skifte selskab, og at det er billigere at skifte selskab, og det er derfor, vi har lavet den her aftale.
For der er også brug for nogle rammer om det, og det er så også et svar på det spørgsmål, som hr. Pelle Dragsted stiller.
Jeg udelukker ikke, at der kan komme initiativer i fremtiden.
Lige nu ser jeg ikke at der er brug for det, men jeg vil ikke udelukke det, for det her er et spændingsfelt, hvor vi har til opgave at beskytte forbrugerne, samtidig med at vi tror på et frit marked.
Hans Kristian Skibby (DF), 2017-04-20:
Tak, hr. formand.
Nu var der jo en dejlig fredfyldt stemning over for hr. Pelle Dragsted fra Enhedslisten i forbindelse med spørgsmål og svar, men det var der ikke helt under ministerens tale, for jeg hørte, at der var lidt støj på bagsmækken mellem SF's og Liberal Alliances ordførere, som jeg stadig væk ikke tror er blevet enige om, hvor pengene kommer fra, altså lidt ligesom med de her lottoreklamer, men i hvert fald var spørgsmålet, der blev stillet af Liberal Alliances ordfører: Hvor kommer pengene fra til udbygning af den kerne- og garantikapital, som der skal være som sikkerhed for obligationer osv.?
Derfor vil jeg gerne have ministeren til at bekræfte, om ikke det er korrekt, at i 2003 var det samlede beløb for bidragsatsindbetalinger i Danmark på 6 mia. kr., og at vi i 2015 rundede 20 mia. kr. i bidragssatsindbetalinger plus kursskæring på knap 2 mia. kr., så det vil sige, at vi altså er gået fra 6 mia. kr. om året til 22 mia. kr. om året.
Vil ministeren ikke bare for god ordens skyld bekræfte, at de penge har man mulighed for at lægge til side, lægge dem ind i kernekapitalen som sikkerhed for udlån, og at hvis man har lyst til det, kan man også – som nogle påstår at man har gjort, og som vi andre kan se er fuldstændig korrekt – vælge at udbetale pengene til aktionærerne, altså ejerkredsen?
Brian Mikkelsen (KF), 2017-04-20:
Jeg er helt sikker på, at tallene er korrekte, for jeg kender hr. Hans Kristian Skibby som en meget, meget troværdig politiker, men jeg har ikke selv tallene heroppe, altså, jeg ved ikke, hvad der var af samlede bidragssatser i 2003 og 2015, og jeg synes ikke, at jeg kunne tillade mig at sidde og google, mens der blev stillet spørgsmål, men jeg er helt sikker på, at de er korrekte.
En meget stor del af forklaringen er både de fælles politisk krav, vi har stillet i Danmark, og implementeringen af Baselkrav og krav i forbindelse med EU-krav, som jo betyder, at den soliditet og det fundament, som er under realkreditten og den finansielle sektor, er anderledes i de 2 år, der bliver sammenlignet her, nemlig 2015 og 2003.
For der skete det i september 2008, da Lehman Brothers krakkede og papkasserne blive båret ud og sat på New Yorks gader, at det politiske system heldigvis reagerede meget hurtigt, allerede fra september, oktober og november, med forskellige bankpakker både internationalt og nationalt, og det betød, at der blev stillet helt anderledes krav til egenkapital i f.eks. realkreditten.
Der er så også blevet udbetalt en del som udbytte, ja, sandsynligvis efter 2011 og 2012, hvor man havde formået at få genskabt soliditeten i realkreditten og i bankerne, men en stor del af det er altså, fordi der er stillet skærpede politiske krav til sektoren.
Hans Kristian Skibby (DF), 2017-04-20:
Vil ministeren så bekræfte, at selv om vi havde Lehman Brothers-krakket osv. i 2008, havde vi i Danmark trods det, at der kom stigende biragssatser og i det hele taget lidt større udgifter, stadig væk danske husejere, private ejendomsejere, hvoraf 99,7 pct. betalte deres terminer til tiden?
For vi andre har den påstand, at der, hvor man havde tabene efter bl.a. Lehman Brothers osv., var hos dem, der havde givet af deres investeringer, dem, der havde købt udlejningsejendomme, og dem, der havde købt erhvervsejendomme, og at hele regningen havnede ovre hos de private kunder.
Det er det, vi er lidt provokerede af, også i dag, og derfor synes jeg måske, at det ville være rart sådan at få de nøgletal automatisk, for der er jo ingen grund til, at vi skal sidde og skændes om ting, som egentlig er ret nemme at finde.
Brian Mikkelsen (KF), 2017-04-20:
Der er ikke nogen tvivl om, at det er rigtigt, at en meget stor del af årsagen til det finansielle krak i september-oktober 2008 var de overgearede investeringer, og det var subprimelån i USA kombineret med mange, mange andre forskellige elementer både nationalt og internationalt.
Den danske realkredit stod sin prøve i vel den værste tid, som der har været siden 1929, da Wall Street krakkede og det hele væltede, men da bestod realkretitten jo.
Det er derfor, at vi skal forsvare den unikke konstruktion og struktur, som realkreditten er, både ved hele tiden at sikre og lave nogle ordentlige betingelser for den, men også ved at sikre, at den ikke kommer under angreb, sådan at man får sikret forbrugerne bedre mulighed for at benytte sig af det unikke system, som realkreditten er.
Det skal vi selvfølgelig forsvare internationalt, men vi skal også forsvare det nationalt ved ikke at stille alt for skrappe, synes jeg, politiske krav til realkreditten, for den har bestået sin prøve, og den har sikret danskerne en fantastisk mulighed for at låne til bolig og erhverv igennem et par hundrede år.
Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2017-04-20:
Jeg tror også, at det egentlig er, fordi vi alle sammen kerer os om realkreditten, at vi går op i det, men måske med lidt forskelligt fokus fra de forskellige partier, for jeg er fuldstændig enig med hr. Hans Kristian Skibby fra DF i, at billedet er ret ekstremt, når man ser på, hvor store overskud der bliver genereret.
Som jeg også spurgte hr. Joachim B. Olsen om lige før, kunne man jo se, at de sidste 3 år har været rekordår på rekordår og endda også rekordår i forhold til 2007, som var et rekordår, hvor man ser milliarderne flyde fra realkreditinstitutterne over til bankerne og videre til rekordstore udbytter og tilbagekøb til aktionærerne.
Det er jo det, som frustrerer og forarger boligejerne.
Lige nu kan man sige, at så går det endda.
Det kan føles uretfærdigt – det er uretfærdigt, det er vores holdning – men renterne er lave.
Hvad er ministerens budskab til bankerne, hvis renterne lige pludselig skulle stige og man stadig væk har bidragssatser på det niveau?
For så vil det jo for alvor gøre ondt.
Brian Mikkelsen (KF), 2017-04-20:
Der er ikke noget enkelt svar på, hvordan man kan undgå høje bidragssatser.
Det er jo en flerhed af elementer, der gør, at vi har høje bidragssatser i Danmark.
Det er meget, meget strenge regulative krav til sektoren, som gør, at man bliver nødt til at fodre sit eget maskinrum i forhold til egenkapital og kernekapital og sikre en ordentlig soliditet.
Det er givetvis også et spørgsmål om, at det er bedre tider, bedre konjunkturer til udlån, ikke bare til private, men også til erhverv, som har gjort, at man har haft større overskud.
Jeg har aldrig noget imod overskud.
Vi lever i et markedsøkonomisk samfund, så det er jo fint, at folk tjener nogle penge, men det er klart, at der altid skal være en mulighed for, at alle boligejere skal have billigst mulige lån, fordi det er en del af forudsætningen for at leve i det samfund, vi lever i, at vi har den unikke realkreditstruktur, og derfor skal det være nemmere at skifte, billigere at skifte, og det skal også være mere transparent, at man kan vælge et realkreditselskab, som er billigere end det, man har.
Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2017-04-20:
Det er rimelig simpelt, for når man kigger på tallene, kan man se, at bankerne aldrig har udbetalt så meget i udbytter og tilbagekøb, som de har i år.
Altså sort på hvidt, det er rekordår i år – 27,5 mia. kr., hvor en bank alene står for de 19 mia. kr.
Det er rekordår.
Når man udbetaler så meget til sine aktionærer, stiller folk sig jo det spørgsmål: Hvad blev der af polstringsargumentet?
Vi fik jo at vide, at det var alle de her kapitalkrav.
Det er det, der er det uretfærdige i det, og det var derfor, at vi havde foreslået at sige, at så skal der en objektiv myndighed til at godkende de her stigninger, for der kan være helt rimelige grunde til, at det stiger så meget.
Det er der bare ikke i dag.
Kenneth Kristensen Berth (DF), 2017-04-20:
Nej, sådan kan fru Zenia Stampe ikke forstå det.
Fru Zenia Stampe kan forstå det på den måde, at i samme øjeblik vi måtte have samlet 90 mandater her i Folketinget til en udmeldelse af Schengen, er det jo klart, at der så foreligger en ny situation, og så må vi gå til EU og meddele, hvordan situationen er – og det må så vise sig til den tid.
Men jeg vil så også sige, at der jo er nogle ting, der peger i retning af, at Schengensamarbejdet måske kan blive et anderledes samarbejde.
Vi har en fransk præsidentkandidat, François Fillon, som vil udfordre Schengensamarbejdet og vil have permanent grænsekontrol.
Vi har en anden fransk præsidentkandidat, Marine Le Pen, som også vil udfordre EU-samarbejdet, så der kan ske mange ting, inden vi når dertil.
Nu skal man jo passe på med at være for kålhøgen.
Det plejer at gå meget godt for Dansk Folkeparti i sammenhænge med EU-afstemninger, men lad det nu ligge.
Jeg har sådan set ikke noget imod at lave en aftale, der er god for briterne, også selv om det skulle betyde, at Danmark ville blive hængende i det der hængedynd, som EU er udtryk for.
Der er en enorm regning, der skal samles op, og en meget lille vilje til at samle regningen op.
Det er jo bl.a. udtrykt ved den forhandlingsposition, som regeringen har indtaget i kølvandet af Barnier, der handler om, at også efter at briterne har meldt sig ud af EU, skal de blive ved med at punge ud.
Selv hvis man så accepterer det, bliver der en udløbsdato, og på et eller andet tidspunkt skal man jo finde en løsning, der indebærer, at en regning på 523 mia. kr. eller deromkring samles op.
Det er altså ikke en fadøl nede på den lokale.
Det er en ganske betragtelig regning, som efterlades.
Og sådan som jeg kan se, er der ikke rigtig nogen, der har nogen som helst indikationer af svar på, hvem der skal samle den regning op, når den kommer på et tidspunkt, og det gør den jo.
Zenia Stampe (RV), 2017-04-20:
Jeg skal så forstå det på den måde, at Dansk Folkeparti ønsker at udmelde Danmark af både Schengen og Europol, fordi de to ting nu hænger sammen.
May-Britt Kattrup (LA), 2017-04-20:
Tak for det.
Vi ved jo alle sammen, at demens er en forfærdelig sygdom.
Mennesker med demens kan have svært ved at forstå og forholde sig til, hvad der sker omkring den.
De kan have svært ved at huske, og ofte kan de ikke engang kende deres egne børn.
De ved ikke altid, hvad de foretager sig, og de kan være til fare for sig selv og andre.
Det er en forfærdelig sygdom, og det giver selvfølgelig ingen mening at sende så syge mennesker i jobafklaringsforløb.
Det gælder ikke kun mennesker med demens, det gælder også mennesker med andre alvorlige sygdomme.
Vi har desværre set ret groteske jobafklaringsforløb, f.eks. sengeliggende patienter der sendes i jobafklaring med deres seng.
Det hørte vi også fru Liselott Blixt fremhæve.
Men vi skal heller ikke over i den anden grøft, hvor vi tror, at vi hjælper mennesker ved unødigt at parkere dem i sofaen på førtidspension eller anden overførsel.
Alle analyser viser, at det øger den enkeltes livskvalitet at blive på arbejdsmarkedet, så længe man nu kan blive der; måske blot 20 timer om ugen eller mere eller mindre.
Det gælder om at finde den rigtige balance.
LA er ikke tilhænger af at jagte folk rundt i systemet for systemets skyld, sådan som vi også hørte fru Liselott Blixt sige det.
Dem, der ikke kan arbejde og forsørge sig selv, skal der være et sikkerhedsnet under, mens dem, der kan, naturligvis skal arbejde.
For alle mennesker med sygdom bør der være plads og tid til individuel hjælp og rådgivning.
Måske ønsker og kan man arbejde videre, efter at man har fået diagnosen.
Det kan også komme an på, hvilket arbejde man har.
På den måde opnår den enkelte mest mulig livskvalitet og samfundet den bedst mulige økonomi.
Alle de her ovennævnte forhold bør indgå ved en evaluering af reformen vedrørende førtidspension og fleksjob i løbet af 2017, hvilket vi også hørte ministeren sige.
Liberal Alliance støtter forligskredsens forslag til vedtagelse, som det blev læst op tidligere.
Liselott Blixt (DF), 2017-04-20:
Her er jeg jo også heldig, at det er en sundhedsordfører, som står på talerstolen.
Det undrer mig, at man ikke skelner lidt mere mellem sygdomme, og at man kan stå på talerstolen og sige, at det øger ens livskvalitet at være på arbejdsmarkedet bare 20 timer om ugen.
Jeg kunne godt tænke mig at vide, hvilken evidens der er for det med hensyn til personer med demens.
May-Britt Kattrup (LA), 2017-04-20:
Nu sagde jeg 20 timer eller mindre.
Det, som det må komme an på, er en individuel, faglig vurdering af den enkeltes jobsituation og sygdomssituation.
Jeg skal ikke stå her og gøre mig klog på fagkundskabens vegne, men der er mennesker, som har forstand på de her ting, og som må kigge på det enkelte menneske og se, hvor syg det enkelte menneske er, hvad der er det enkelte menneskes situation, og hvordan man kan hjælpe det enkelte menneske bedst muligt.
Formålet med alle de her initiativer er jo at hjælpe mennesker til at få et bedre liv.
Liselott Blixt (DF), 2017-04-20:
Det kan godt være, at det er formålet, men det virker ikke sådan, når man taler med de mennesker, som faktisk sidder derude.
Nu taler vi om diagnosen demens, fordi vi har lavet den handlingsplan, hvor vi synes der mangler noget, når det er, vi går ud og siger: Hvor er vi dog gode, vi har givet så mange penge, og vi har lavet en plan med 23 punkter, men samtidig skal vi altså sikre, at du skal være på arbejdsmarkedet.
Så selv om din læge siger, at du er uarbejdsdygtig, og at du måske ikke har så mange år tilbage at leve i, så mener Liberal Alliance, at vi skal køre dig gennem ressourceforløb for at finde ud af og få afklaret, hvad du kan bruges til.
May-Britt Kattrup (LA), 2017-04-20:
Nej, det mener Liberal Alliance ikke, og det var også det, jeg sagde i min tale.
Hvis det er åbenlyst og klart, at det hverken er til glæde for den enkelte borger eller for samfundet eller for nogen eller for noget, så skal de selvfølgelig ikke igennem de her forløb.
Og det er det, der skal tages højde for.
For vi har set fuldstændig groteske forløb, hvor folk ikke burde have været i arbejdsprøvning.
Det er det, vi skal have stoppet, og det er bl.a. det, vi skal se på ved evalueringen af den her reform.
Det er derfor, vi skal se på det, og det er derfor, vi skal evaluere.
Vi skal have stoppet alle de uhensigtsmæssige forløb, som vi har set.
Jeppe Jakobsen (DF), 2017-04-20:
Jeg tænker på, at fru Liselott Blixt gerne ville have stillet et spørgsmål mere, men nu må jeg følge op.
Hvis det er Liberal Alliances holdning, at man ikke skal jagte demensramte ud i et jobafklaringsforløb, som er formålsløst, hvilket vi er enige om det vil være for alle demensramte, fordi demens jo kun går én vej, når man er blevet ramt af den sygdom, hvorfor er det så, at der overhovedet skal være mulighed i lovgivningen for, at en kommune kan gøre det?
Hvorfor skal den mulighed eksistere, hvorfor skal det være en vurderingssag?
Hvorfor skal det ikke bare være ganske klart at sige: Det skal kun være, hvis borgeren selv vil det – ellers skal det ikke overhovedet være muligt for en kommune at tvinge nogen til det?
Hvorfor skal loven levne den mulighed?
Hvad er ideen og det højere formål med det?
May-Britt Kattrup (LA), 2017-04-20:
Jeg mener, at vi ikke skal lave en lov for hver enkelt sygdom, der findes.
Den her lov skal rumme alle sygdomme, og den skal kunne rumme alle mennesker på arbejdsmarkedet.
Og så er det op til dem, der sidder derude, som er tæt på borgerne, og som har forstand på tingene, at vurdere den enkeltes situation.
Vi kan ikke begynde at lave en lov for hver enkelt sygdom, der findes.
Der findes mange psykiske sygdomme.
Vi har lige hørt, at der alene findes 200 diagnoser inden for demens, og der findes mange andre psykiske sygdomme.
Vi kan jo ikke begynde at lave en lov for hver af dem – så bliver der i hvert fald ikke ligefrem mindre bureaukrati.
Jeppe Jakobsen (DF), 2017-04-20:
Det skal da være min påstand, at det vil være ganske enkelt for sagsbehandlingen derude, for så er man ikke i tvivl om, hvorvidt en borger skal jagtes igennem det her forløb.
For hvis man kan komme med en demensdiagnose, kan man jo bare sige: Jamen fint, så slipper vi for at sætte alt det her i gang, for så ved vi begge to, at det her ikke skal sættes i gang.
Det er da at gøre tingene lettere.
Den dag, hvor der kommer en kur eller en behandling for demens, der gør, at folk får det bedre, så vil vi med armene over hovedet fjerne det her fra lovgivningen igen og sige, at nu skal der igen være mulighed for, at man skal tilbage til arbejdsmarkedet, når man er blevet ramt af demens.
Jane Heitmann (V), 2017-04-20:
Vi har altid et individuelt hensyn at tage, og det er også rigtig vigtigt, at man ude i kommunerne er opmærksom på det.
Og derfor er jeg jo simpelt hen så glad for, at ministeren har taget det initiativ netop at sende en orienteringsskrivelse ud til kommunerne.
Så skulle der være en kommune, hvor man ikke er helt opmærksom på, at det er så vigtigt, at man ser på det enkelte menneske, er fokus forhåbentlig med orienteringsskrivelsen jo rettet det helt rigtige sted hen.
Jeppe Jakobsen (DF), 2017-04-20:
Jeg er sikker på, at det i rigtig mange tilfælde og sikkert også i flertallet af tilfældene, hvor en yngre borger, der er på arbejdsmarkedet, bliver ramt af demens, går godt, og at de fleste kommuner i de fleste tilfælde gør det på den rigtige måde.
Har ordføreren ikke et individuelt hensyn at tage til den enkelte, der ikke kommer igennem det hensigtsmæssige forløb?
Jane Heitmann (V), 2017-04-20:
Som jeg nævnte, er der 23 forskellige initiativer i demenshandlingsplanen.
Et af initiativerne, for nu bare at nævne et enkelt, er et værktøj til tidlig opsporing af demens.
Et andet er, at man ude i praksis skal have et skarpere fokus på demens.
Og det er jo i hvert fald to initiativer, som sigter mod, at man tidligere får øje på de mennesker, som måske har demens eller en anden sygdom, så man på sigt kan lette deres hverdag, uanset om de går på arbejde eller de har en anden funktion i samfundet.
Liselott Blixt (DF), 2017-04-20:
Én ting er, at jeg er glad for at være sundhedsordfører, men jeg ved jo også, at ordføreren selv er sundhedsordfører og derfor ved lidt om det.
Og så tænker jeg: Er man virkelig tilfreds med den nationale handlingsplan, hvor man faktisk ikke tager nogle af de udfordringer op, som er noget af det sværeste for de mennesker?
Vi kan udrede dem, behandle dem, lave pårørendenetværk osv., men vi skal trække dem igennem ressourceforløb.
Så siger man, at det skal vi heller ikke, men hvad vil man gøre?
Og der vil jeg sige, at ud af de her 70.000-85.000 med en demenssygdom har de fleste Alzheimer med en gennemsnitslevetid på 7 år.
Jane Heitmann (V), 2017-04-20:
Jeg er simpelt hen så stolt og så glad over, at vi i fællesskab har fået lavet en national demenshandlingsplan.
Men jeg synes også, at man i diskussionen her i forhold til ressourceforløb skal huske på, at det at have demens eller at være demensramt ikke er én diagnose.
Der er 200 forskellige demenssygdomme, og det synes jeg man glemmer lidt i diskussionen her.
Med 200 forskellige demenssygdomme betyder det jo også, at demens rammer mennesker forskelligt.
Demens udvikler sig forskelligt.
For nogle går det hurtigt og for nogle går det langsomt, at man bliver dårligere, og for mig er det simpelt hen så vigtigt, at man ser på det enkelte menneske.
Og jeg synes faktisk, at med den her lovgivning, som forligskredsen jo har vedtaget, adresserer man lige præcis, at man har fokus på den enkelte, fordi mennesker er forskellige.
Og selv om de har den samme diagnose, udvikler tingene sig forskelligt.
Finn Sørensen (EL), 2017-04-20:
Mange tak.
Det var det første spørgsmål.
Det andet spørgsmål er: Socialdemokratiets ordfører kom med en noget bemærkelsesværdig udtalelse om, at man ikke kunne afvise, at der skulle kigges på nogle lovændringer, hvis den her nye orienteringsskrivelse ikke virker.
Så skal jeg bare høre ordføreren, om ordføreren som repræsentant for Venstre – og dermed forligspart – også er indstillet på det.
Jeg konstaterer bare, at ordføreren ikke var i stand til at nævne en eneste demenssygdom, hvor personen får det bedre, altså i retning af at blive rask.
Det går alt sammen den vej.
Er det ikke rigtigt, ordfører?
Jane Heitmann (V), 2017-04-20:
Jeg tror, det er rigtig vigtigt, at man holder fast i, at ressourceforløb jo ikke skal gøre folk mere syge.
Og så tror jeg også, det er rigtig vigtigt, at man stadig væk ser på den enkelte som det menneske, det er, med de muligheder, de potentialer, men jo også nogle gange de begrænsninger, det har, og så tager et individuelt udgangspunkt.
Jeg synes, det er meget, meget trist, hvis man begynder at skære alle over én kam, særlig set i lyset af at der jo er 200 forskellige demensdiagnoser, og at sygdommen udvikler sig forskelligt hos forskellige mennesker.
Så derfor synes jeg, at man må se på den enkelte, se på, hvad det er for et funktionsniveau, den enkelte har, og så tage udgangspunkt i det.
Jeppe Jakobsen (DF), 2017-04-20:
Det er dejligt at få en sundhedsordfører på talerstolen, for det er jo en, der godt ved, at hvis man rammes af demens, går det kun én vej, og det er ned ad bakke i forhold til ens sundhedstilstand.
Sådan et ressourceafklaringsforløb handler om at finde ud af, hvilken arbejdsevne man har tilbage.
Og når man så som dement kommer igennem det efter et års tid eller lignende, får man sat et eller andet antal timer på, hvor meget man kan arbejde hver uge.
Når vi så er enige om, at præmissen er, at det går dårligere og dårligere, og at tilstanden ret hurtigt bliver forældet, og at man jo sådan set skal i gang med det næste forløb, selv om man lige har afklaret et, fordi man nu er endnu dårligere, end da man startede på forløbet, fordi det kun går én vej, kan ordføreren så ikke godt se det barokke i den situation?
Altså, når man får sat et eller andet timeantal på, vil det være forældet i løbet af ganske kort tid, fordi man så er blevet endnu dårligere.
Derfor kan det virke ligesom skruen uden ende, fordi man hele tiden skal have en ny afklaring på den til enhver tid gældende tilstand for ens sygdom, fordi den hele tiden er i en nedadgående spiral.
Kan man ikke godt se, at det ikke giver meget mening?