Zenia Stampe (RV), 2017-02-28:
Vi er positivt stemt over for forslaget, altså at gøre voldtægtsbestemmelsen samtykkebaseret.
Det er vi først og fremmest, fordi det sender et fuldstændig klart signal til alle om, at hvis man har sex med en anden, skal man også være sikker på, at det er noget, den anden ønsker, og at bare fordi den anden ikke har sagt eller råbt nej, betyder det ikke nødvendigvis, at vedkommende siger ja.
Det synes vi er et rigtig vigtigt signal at sende.
Jeg tror også, det er det, man skal sige til sine unge mennesker, når de en dag bliver så store, at de begynder at beskæftige sig med sådan noget.
Nu tænker jeg på mine egne børn.
Der er selvfølgelig alle mulige andre unge mennesker, men det er jo ikke, fordi jeg vil begive mig ud i seksualvejledning af andre menneskers børn.
Men jeg tænker, at det da er et godt råd til ens børn, når de en dag bliver store nok til, at de skal i gang med sådan noget, at sige: Du skal aldrig være i tvivl om, at det er noget, den anden vil.
For nogle af de sager, som det her forslag udspringer af, er jo også sager, hvor den, der er anklaget, måske kan sige: Jamen hun sagde jo ikke nej.
Men sandheden er måske også, at hun var i en tilstand, hvor hun ikke kunne sige nej, og hvor hun faktisk heller ikke kunne sige ja.
Og der er det jo et godt råd derhjemme at sige: Du skal være sikker på, at du faktisk vil kunne kigge hende eller ham ind i øjnene og høre ham eller hende sige: Ja, det vil jeg gerne.
Men når det så er sagt, må man jo også sige, at det er supersvært i det øjeblik, det kommer ind i et retssystem.
Én ting er jo signaler, og hvad man kan sige til sine egne børn, når de bliver unge og det her bliver relevant for dem.
Noget andet er, når man så står i en retssag, for – og det er jo det, flere har kredset om heroppe – hvor ligger bevisbyrden?
Ændrer det egentlig særlig meget?
Før skulle man bevise, at man sagde nej.
Er vi fuldstændig sikre på, at den ene part ikke vil tage argumenter ind og sige: Jamen jeg troede da, du ville; jeg troede da, det var et samtykke, da du f.eks. dansede på den måde eller havde det tøj på?
For hvis man sidder på den anden side og faktisk ikke føler, at man har begået en voldtægt, selv om man måske i realiteten har gjort det, vil man måske sige: Det kan godt være, at hun var meget fuld osv. – eller han var meget fuld, det kan også være den anden vej – men de signaler, der blev sendt, var da et samtykke. Så uanset hvad, er det her hamrende svært.
Derfor har jeg talt med Aldrig din skyld, som jo er en organisation, der arbejder med det her, og jeg synes faktisk, de har et rigtig godt forslag til, hvordan man tager det her samtykke som udgangspunkt, og også konkretiserer det på en måde, så man kommer uden om den her usikkerhed.
De har foreslået en ny paragraf om voldtægt, altså § 216.
Den ene bestemmelse er den gamle, altså at voldtægt er samleje uden samtykke.
Det kan være samleje, der er tiltvunget ved vold eller trussel om vold.
Det er det, vi kender i dag.
Så kommer den anden definition, som jeg synes er en vej, man kunne gå, og det er: Voldtægt er samleje med en person, der befinder sig i en tilstand eller i en situation, i hvilken den pågældende er ude af stand til at modsætte sig handlingen.
Jeg synes, at det kunne være en mulig vej at gå.
Jeg siger ikke, at det er vores konkrete forslag.
Men det var den konkretisering, der gjorde, at jeg tænkte, at vi måske kan finde en konkret udformning, der får os ud af den ellers vanskelige bevisbyrdediskussion, som jeg ellers synes vi er i både i tilfældet i dag, hvor man skal påvise, at man har sagt nej, og i en samtykkebaseret virkelighed, hvor man ville skulle påvise, at man havde sagt ja.
Det er jo en måde at konkretisere det på.
Så min konklusion er, at vi gerne vil forsøge at gå ned ad det her spor.
Jeg har personligt været skeptisk, men det møde, jeg har haft med Aldrig din skyld, og deres forsøg på at konkretisere har overbevist mig om, at der i hvert fald er stor sandsynlighed for, at vi kan konkretisere det her nye princip på en måde, så det er en hjælp for voldtægtsofrene, men som heller ikke bringer retssikkerheden i fare for de mistænkte eller anklagede.