Louise Brown (LA), 2023-11-10:
I Liberal Alliance er gruppen fritstillet på lige netop det her punkt, og det betyder, at når jeg udtaler mig på talerstolen her i dag, gør jeg det udelukkende på vegne af mig selv.
Det er en helt særlig omstændighed at skulle stå her i salen i dag og tale om at forholde sig til et borgerforslag, som forslagsstillerne faktisk ikke selv mener er godt nok til at blive stemt om.
Det var i hvert fald den tilbagemelding, vi fik i udvalget forleden dag.
Men jeg bilder mig ind, at jeg godt ved, hvad det handler om.
Vi skal have snakken, debatten – debatten om aktiv dødshjælp.
Så tak til forslagsstillerne for det.
Men puha, det kan altså også være en hård debat.
Jeg så også dokumentaren om Preben, der var nødt til at rejse til Belgien for at få lov til at dø.
Jeg synes, det var skræmmende og i den grad uværdigt.
Jeg har også for nylig medvirket i en tv-udsendelse om samme emne, hvor jeg mødte Jens, der heller ikke har lyst til at være her mere.
Jens har dog lavet en aftale med sin mor om, at han bliver her, indtil hun er borte.
Jeg har så stor respekt for Jens og for hans valg, ligesom jeg også har respekt for Janus, der også medvirkede i programmet, men som ikke ønsker aktiv dødshjælp indført.
Vi kan ikke bare indføre aktiv dødshjælp sådan uden videre.
Vi skal tale om det, vi skal undersøge for og imod, og vi skal træffe vores beslutninger på et oplyst grundlag.
Man kan være for, og man kan være imod, ligesom med alle andre lovforslag, beslutningsforslag og borgerforslag, men der er altså noget særligt over forslag, der har sin rod i noget etisk – noget, man ikke nødvendigvis kan forklare sin holdning til, fordi det bare er noget, man mærker.
Og jeg har også selv mærket det.
Min mor lå i 7 år med en hjerneskade, der gjorde, at hun stort set intet kunne selv ud over lige at trække vejret.
Jeg ved, at det var 7 år i helvede.
Hun har nemlig altid fortalt mig, at det værste, hun kunne forestille sig, var at ende sådan.
Hun bad mig faktisk om at tage livet af hende, hvis hun nogen sinde skulle ende sådan.
Det gjorde hun, men jeg kunne jo ikke bare slå min mor ihjel, selv om jeg gerne ville opfylde hendes ønske, for det må man jo ikke.
Jeg er egentlig ret firkantet på det her spørgsmål.
Jeg ser det lidt sådan: Jeg har ikke selv bedt om at blive sat i verden, og derfor er der heller ikke nogen, der har ret til at bestemme, om jeg skal være her eller ej – ingen andre end mig selv.
Der er ingen, der ved, hvordan det føles at være et andet menneske.
Der er heller ingen mennesker, der kan tillade sig at bestemme, hvad et værdigt liv er.
Hvad der er et værdigt liv for den ene, behøver ikke at være et værdigt liv for den anden.
Så er der nogle, der siger, som vi før hørte nogle ordførere sige: Jamen hvis vi lader den og den gruppe af mennesker få lov til at benytte sig af aktiv dødshjælp, så siger vi samtidig, at andre i den samme situation ikke har et værdigt liv.
Og til det må jeg bare sige: Hvad?
Jeg forstår simpelt hen ikke den slutning.
Det er overhovedet ikke logisk for mig.
Det her skal i min optik ikke handle om nogle bestemte grupper i befolkningen, der skal have lov til at dø.
For mig handler det bare om, at dem, der virkelig gerne vil dø, også skal have lov til det – faktisk også selv om man er sund og rask.
Jamen så kan man jo bare begå selvmord!
Ja, det kan man da, men kan det gøres på en værdig måde, hvor man så også selv er sikker på, at dem, der finder en, ikke bagefter bliver ramt uhensigtsmæssigt?
Hvad nu, hvis man har lyst til at dø med sine elskede omkring sig?
Der er så mange spørgsmål, vi selvfølgelig skal have styr på, før vi indfører det her i vores system.
Vi skal naturligvis gøre alt, hvad vi kan, for at sikre os, at det går ordentligt for sig, og at ingen føler sig presset til det.
Vi er i gang med samtalen nu, og det er godt.
Det Etiske Råd er kommet med deres anbefalinger, regeringen har nedsat Udvalget for en mere værdig død, som skal komme med deres refleksionsoplæg i andet halvår af 2024, og debatten har nu fokus i befolkningen.
Det er vigtigt.
Men det er også vigtigt, at den aftale, der blev indgået i 2017, om palliativ sedering rent faktisk bliver efterlevet, for i den er der faktisk mulighed for at hjælpe mennesker videre på en fin og værdig måde.
Men det er dog stadig en særlig del af befolkningen – hvad med de andre?
Tak for ordet.