Søren Pind (V), 2017-05-02:
Hvordan legitimeres det over for dem, der betaler?
Hvordan udnævner man folk på universitetet?
Er det i en balance inden for institutionen selv?
Hvordan skal det tilknyttes det omkringliggende samfund – i hvert fald hvis man anerkender, hvad jeg siger, nemlig at intet universitet er en ø?
Det er jo de spørgsmål, vi drøfter her.
Jeg synes måske ikke, det helt er den måde, man er gået til det i debatten på, men dog kan jeg udlede, at der er enighed om, at universiteterne er centrale samfundsinstitutioner.
Et højt uddannelsesniveau og forskning af høj kvalitet har stor betydning for et samfund som vores i forhold til at skabe udvikling og i forhold til at skabe vækst.
Derfor har universiteterne et stort ansvar for, at de betydelige midler, som er viet til det her samfund, og som investeres i forskning og uddannelse, omsættes til den størst mulige gavn.
Igennem de sidste 10-15 år til nogenlunde tonaliteten af den samme diskussion som den, vi oplever i dag, har universiteterne gennemgået en markant udvikling, hvor de er blevet etableret som selvejende institutioner med bestyrelser og ansatte ledere.
Det er en god periode at foretage en evaluering af.
Hvis det politiske system med 10-15 års mellemrum – eller lidt oftere – ville møde sig selv for at se på, om de beslutninger, der blev truffet engang, trængte til eftersyn eller eventuelt skulle laves helt om, så ville en del af de debatter, der bl.a. prægede den 1. maj, nok ikke have været der.
Det eftersyn, der er foretaget, har vist, at de overordnede rammer på mange måder er velfungerende.
Men der er også potentiale for forbedringer, og det er selvfølgelig det formål, som lovforslaget er fremsat for at opfylde, nemlig at skabe bedre rammer for ledelse, at styrke ledelserne og legitimere ledelserne, sådan at de har kompetencer, evner og legitimitet til at træffe de beslutninger, der nu engang skal træffes på så vigtige institutioner.
Så i lovforslaget tydeliggør vi bestyrelsernes opgaver og ansvar.
Vi tilpasser rammerne for udpegning af bestyrelsesformænd og de øvrige eksterne bestyrelsesmedlemmer, og vi justerer i den forbindelse også de kompetencekrav – som hr. Henrik Dahl nævnte det – der stilles til de eksterne bestyrelsesmedlemmer.
Vi foreslår, at de nuværende udviklingskontrakter erstattes af strategiske rammekontrakter, og de rammekontrakter skal være institutionspecifikke.
Og de strategiske mål vil blive formuleret – det er måske en kommentar til hr. Bruno Jerup – i dialog mellem universitetet og ministeriet og med afsæt i det enkelte universitets situation og udfordring.
Det er også meget bevidst hensigten at styrke den løbende strategiske dialog med universiteternes bestyrelser.
Så er der jo altså det, som – jeg kan ikke huske, om det var den radikale ordfører eller Alternativets ordfører, der sagde det – blev omtalt som denne lillebittebittebitte ting, nemlig at ministeren efter min bedste opfattelse for at legitimere anvendelsen af så mange midler på samfundets vegne og for at legitimere den pågældende bestyrelsesformand og i virkeligheden hans evne til at trænge igennem skal godkende kandidaten .
Jeg tror ikke, jeg forstår, at man, hvis man anser det for at være så lillebitte en ting, på den baggrund stiller sig på bagbenene.
Jeg er sådan set enig i det, Venstres ordfører antydede, nemlig at der var engang, hvor et meget stort flertal i Folketinget – jeg har ganske vist aldrig selv helt tilhørt det, for jeg har altid ment, at det var betydelig mere nuanceret end som så – ikke kunne holde op med at sige, at der intet er over og intet ved siden af Folketinget; at den demokratiske legitimitet i et samfund faktisk er vigtig; og at den diskussion, der i øjeblikket foregår, om, at alt muligt andet end politik i virkeligheden i sin essens er antidemokratisk.
Jeg har altid ment, at den diskussion var betydelig mere nuanceret end som så, men jeg tror ikke, jeg helt forstår det fuldstændige omsving: at det, at fællesskabet har en forbindelseslinje til noget, som vi anvender et stort tocifret milliardbeløb på – efter det har været igennem alle tænkelige procedurer på de enkelte institutioner – skulle være så problematisk, som det bliver gjort til.
Det er jeg faktisk på folkestyrets vegne ked af, for det understøtter en tonalitet i tiden om, at parlamentet, regeringen, den udøvende magt, den lovgivende magt ikke har en egentlig legitimitet, hvad jeg stærkt føler den har.