Lotte Rod (RV), 2024-05-15:
Tak for det.
For snart 10 år siden var jeg med til at kæmpe for den første store investering i PPR.
Jeg kan huske, vi sad ovre i Socialministeriet og fik nogle af de kommuner ind, som kunne fortælle om erfaringer med at kunne hjælpe med det samme og kunne lave lettere behandling, sådan at det hele ikke kom til at handle om udredninger.
Så jeg har kæmpet for det her flere gange, men jeg er også på lidt af en rejse.
For i de her år er vi jo mange, der diskuterer, at vi burde svare mere med pædagogik og noget mindre med psykologi eller med psykiatri.
På en eller anden måde bliver den diskussion, vi har i dag, jo lidt en test af, om vi så mener det, når det kommer til stykket, eller om vi bliver ved med at svare med psykologi og psykiatri.
Den her skelnen mellem pædagogik og psykiatri kan jeg se i to af de store diskussioner, vi har for tiden.
Den ene er den diskussion, vi havde sidst, der handler om børnesyn, altså hvor nogle politikere herinde ser de børn, der er udadreagerende, psykologisk, i forhold til at de også er dårligt opdraget, at deres forældre skal have mere disciplinering, og at vi skal have sanktioner og straf, hvor jeg tror på noget helt andet, nemlig på pædagogikken og på dannelsen og på, at skolen skal være en god skole for alle, sådan at alle børn kan lykkes med at mestre noget i skolen og være en del af fællesskabet.
Som Venstres ordfører fortalte før, er vi nogle, der i dag har været på Nationalmuseet til lanceringen af den her nye, første tror jeg, kortlægning af, hvad børnene egentlig selv siger om den motiverende undervisning.
Jeg kan anbefale alle at læse det, der står om børn med særlige behov.
For noget af det, der virkelig skærer i hjertet i den undersøgelse, er, at rigtig mange af de børn svarer, at de ikke bliver forstået af læreren, de klarer sig ikke godt i skolen, de føler ikke, de kan løse de svære opgaver, og det er jo en pædagogisk opgave at sørge for, at alle børn kan lykkes i skolen.
Så det er den ene skillelinje, der er i politik lige nu.
Den anden diskussion er jo så: Hvor kaster vi kræfterne hen?
Er det efter psykiatrien og psykologien, eller er det efter pædagogikken?
Altså, kan vi finde en bedre måde at hjælpe børn på, hvor man ikke behøver at blive udredt?
Jeg er blevet lidt inspireret.
Så den har jeg været på mit lokale bibliotek og læse, og jeg er blevet lige så grebet af den, som jeg kan forstå ministeren var.
Der ligger jo i pædagogikken en eksistentiel frigørelse ved altid at tro på, at børn har et valg om at kunne gøre ting anderledes, og at pædagogikken har et ansvar for faktisk at skabe nogle rammer, hvor børn kommer til at lykkes.
Når vi så skal til at prioritere, hvad det er, vi kaster ressourcerne efter, så vil min førsteprioritet være, at vi prioriterer pengene til at lave god almenundervisning.
Alle de elever, som SF's ordfører læste højt om, skal jo slet ikke komme derud, hvor de ikke kan være i undervisningen, og jeg mener, at vores førsteprioritet må være at skabe en ramme om pædagogikken i almenundervisningen, hvor man godt kan være Emil fra Lønneberg, og hvor man godt kan være Pippi Langstrømpe og stadig væk være i den almindelige undervisning.
Og jeg mener, det er vores fornemste opgave politisk at sikre, at almenpædagogikken har de muskler, og at det er det, vi svarer med, sådan at der ikke er så mange børn, som skal udredes i PPR.
Med det vil jeg sige, at vi kommer ikke til at stemme for det her forslag, men vi vil i stedet komme med en stor børneplan, der handler om, hvordan vi skaber en almenundervisning, hvor flere børn kan lykkes.