Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2019-02-19:
Tak for de indledende runder her.
Det er jo en lidt anden form end den, vi er vant til.
Jeg er sådan set enig i, at børn har for stort et ansvar – altså dem, der mistrives.
Jeg synes, det er meget vildt, at det skal gøres til et eller andet borgerligt, men det må vi jo bare tage, som det er.
Det må stå for undervisningsministerens egen regning.
Jeg tror sådan set, at der, hvor det største skel er i det, jeg hører i vores diskussion om det her – og jeg er ikke helt sikker på, om regeringspartierne egentlig er enige med hinanden, og det kan være nok så interessant at få afklaret – er i det spørgsmål, om der er noget af det her, der er politisk.
Er der noget af den mistrivsel, der er, der gør, at der påhviler nogen et politisk ansvar?
Undervisningsministeren har sagt, hvad mange er blevet utrolig provokeret af, at man jo ikke kan lovgive om, hvorvidt der er regelmæssighed omkring måltiderne, eller om der bliver lavet aftensmad og morgenmad, eller hvordan ordene nu faldt.
Det er jeg jo helt enig i at man ikke kan lovgive om, og jeg er i øvrigt også enig i, at det er vigtigt, at man har en regelmæssighed i hverdagen.
Jeg tror, at der, hvor vandene skilles, egentlig er et andet sted, for det er jo i spørgsmålet, om der er en del af det, der handler om mistrivsel, som er et politisk ansvar.
Der bliver jeg nødt til at sige, at for Socialdemokratiets vedkommende er det bare et klart ja.
Det er der.
Så er der lidt uenighed om, hvor mange der bliver udsat for seksuelle overgreb.
Men jeg tror egentlig også, at vi sådan rent antalsmæssigt, hvis bare vi tager de to store grupper med – de mange, der bliver udsat for fulde forældre, og de mange, der bliver udsat for vold – vel har så alt rigeligt til at kunne sige, at her er der altså en gruppe børn, om hvem det at sige, at det bare er et opdragelsesproblem, måske er at trække den lidt langt, ikke sandt?
Er der så noget af det, det er et politisk ansvar at tage sig af?
Ja, altså i Socialdemokratiets bog er det sådan, at i det øjeblik forældrene ikke formår at tage sig af deres børn, er børnene en gruppe, vi som samfund og fællesskab har et ansvar for at løfte og værne om, og hvor vi får et ansvar for at varetage deres tarv og jo i de fleste tilfælde at hjælpe familien på fode igen, altså hjælpe dem til at komme ud over et misbrug, så de kan tage sig af deres børn, hjælpe dem igennem de problemer, der kan være i familien, som gør, at de ikke håndterer deres børn rigtigt.
I de fleste tilfælde vil det jo være en indsats, der får rettet op på en familie.
Men set med socialdemokratiske briller handler en meget stor del af mistrivselsdagsordenen, hvad angår vores børn, jo om forældre, som vi ikke bare sådan kan tage en opdragelsesdiskussion med, og så er tingene overstået som med et fingerknips.
Der er der altså også et politisk ansvar.
Det er et politisk ansvar, når vi laver nationale test i de små klasser.
Det er et politisk ansvar.
Det kan vi vælge at blive ved med at have, eller vi kan vælge at sige, at det synes vi så måske ikke virkede helt efter hensigten.
Vi hælder mest til det sidste i Socialdemokratiet.
Det er et politisk ansvar, når vi i meget lille omfang bruger muligheden for familieanbringelser, hvor man altså går ind og giver familien massiv støtte, så den kan tage vare på sig selv og får lært at bruge de redskaber, der skal til, for at få familien til at fungere.
Det er et politisk ansvar at gå ind og afbøde de hårde skilsmisser.
Det mener jeg at vi har gjort – det vil jeg gerne kvittere for – i den brede aftale, vi har lavet om skilsmissesystemet.
Det er jo et politisk ansvar, om man vælger primært at lade det være baseret på jurister og det juridiske forhold mellem to voksne, eller man vælger at lade det være baseret på barnet, som primært har brug for en børnesagkyndig psykolog og nogle, der kan rådgive forældrene om, hvordan de bedst tager sig af deres børn i den situation, hvor de står i en skilsmisse, de ikke selv kan finde ud af at håndtere.
Det er et politisk ansvar.
Så for mig at se er der meget lang vej igen.
Og når jeg, som jeg har gjort, spørger hver eneste minister til de her ting og om, hvad der ville ske, hvis vi ikke gjorde det på andre områder, så er det faktisk, fordi der er ting, der er »skal«-opgaver, og der er ting, der er »kan«-opgaver for kommunerne, og på socialområdet er alt bare »kan«, »kan« og »kan«: Hvis I føler for det, kan I gøre et eller andet, og hvis I ikke gør det og ikke føler for det, så er der heldigvis ikke nogen, der gør noget ved det alligevel.
Og derfor er det altid kommunernes skyld.
Jeg kan simpelt hen ikke have den ansvarsforflygtigelse – jeg kan simpelt hen ikke have det.
Jeg har siddet som ordfører på næsten alle områder, der er i Folketinget, og det er suverænt det område, hvor man er mest laissez faire.
Det er laissez faire, det er laissez faire, og det er laissez faire.
Det er »kan«, »kan« og »kan«, ikke særlig mange retningslinjer, og der er ikke nogen hammer, der falder, hvis ikke man gør tingene på den måde, det bliver sagt fra centralt hold man skal.
Det mener jeg simpelt hen ikke at vi kan være bekendt.
Og dermed mener jeg ikke, man kan være bekendt bare at stå og tale om, at der er et opdragelsesproblem.
Det mener jeg simpelt hen ikke er godt nok.