Trine Torp (SF), 2018-12-06:
Først og fremmest tak til Dansk Folkeparti for endnu en gang at rejse en forespørgsel vedrørende implementeringen af Barnets Reform.
Det er jo ved at blive en hyggelig tradition og også en meget vigtig tradition og ovenikøbet nu under de nye rammer for forespørgselsdebatten, hvor vi jo nærmest sidder i rundkreds.
Så mon ikke det vil føre noget godt med sig. Det her er jo et område, vi i alle partier har en interesse i at følge tæt, for det handler om den hjælp, som gives til børn og unge og deres familier, når der er behov for at sikre deres trivsel og udvikling.
Udsatte børn og unge og familier skal have den hjælp, de er berettiget til og har brug for.
De skal kende deres rettigheder, de skal høres, og de skal inddrages, og de skal have en hjælp, der reelt dækker behovet, og som der også kommer noget positivt ud af i forhold til barnets udvikling og trivsel.
Men det sker desværre ikke altid.
Det er bestemt ikke et område, som har manglet politisk fokus, og siden anbringelsesreformen i 2006 har der da også været flere reformer på området, som først og fremmest skulle styrke kvaliteten af sagsbehandlingen og indsatserne og sikre, at der blev taget udgangspunkt i barnets bedste.
Fokus har bl.a. været på en forebyggende og tværfaglig tidlig indsats, hurtig vurdering af underretning om overgreb og omsorgssvigt, grundige børnefaglige undersøgelser, inddragelse af barnet og forældrene, handleplaner og opfølgning på dem, kvalitet og kontinuitet i anbringelserne osv.
Men selv om der er sket forbedringer på børne- og familieområdet, er vi endnu ikke i mål.
Der er f.eks. stadig forældre, der oplever, at kommunerne ikke prioriterer at give dem den støtte og de tilbud, der er brug for for at styrke deres relation til deres børn og deres mulighed for at drage omsorg for dem.
Der er fortsat børn og unge, der ikke føler sig hørt, inddraget og ordentlig i kontakt med de myndighedspersoner, som træffer store beslutninger for deres liv.
Fra sagsbehandlerne kan man høre, at området er overreguleret, at der ikke er tid nok til kontakten med børn og forældre – den kontakt, som skal være med til at gøre en forskel og give dem grundlag for at træffe afgørelser om hjælp.
Fra flere fagpersoner lyder det, at der er brug for, at vi bliver langt bedre til at forebygge frem for at slukke ildebrande, og fra anbringelsessteder kan man f.eks. høre, at børn og unge ikke altid anbringes på de steder, der kan dække deres behov, hvilket medfører skift og nederlag.
Der er ikke brug for rygmarvsreaktioner og forsimplede udmeldinger for at imødekomme de her udfordringer, f.eks. om at gennemføre flere anbringelser eller sætte et mål om flere tvangsadoptioner.
Det er området simpelt hen for komplekst til, og det er børnenes behov og familiernes problemer for forskellige til.
Men der er derimod brug for at styrke de rum, hvor arbejdet med de udsatte børn og unge foregår.
Rammerne for og organiseringen af arbejdet er utrolig vigtigt.
Der skal være en passende sagsmængde, og der skal være en faglig kultur, som fremmer helhedstænkning og reel inddragelse af børn og forældre for at skabe den indsats, der gavner det enkelte barns sundhed, trivsel og udvikling.
Vi bør også være opmærksomme på, om alle kommuner har de nødvendige rammer og mulighed for at hjælpe udsatte børn og unge.
Nogle kommuner har en relativt større andel af sårbare og udsatte børn og et svagere skattegrundlag end andre.
Det må ikke få betydning for børn og unges adgang til hjælp, men det skal heller ikke slå bunden ud af de kommuners økonomi, så man f.eks. er nødt til at spare på daginstitutioner, skoler osv.
Den økonomiske byrde bør fra vores side fordeles mere solidarisk.
Der er brug for bedre inddragelse og reel retssikkerhed for børn og forældre.
De gode løsninger udvikles sammen med børn, forældre og netværk, og den bedste kompetenceudvikling sker, hvis den er praksisnær, og hvis der er en stærk faglig ledelse på området.
Det værste, vi kan gøre, er at forsøge at kontrollere området med endnu flere proceskrav, for kvalitet i børnesager er ikke det samme som at kunne sætte flueben i et skema.
En børnefaglig undersøgelse kan godt være afsluttet rettidigt, handleplanen kan være udfyldt og børnesamtalen afholdt, uden at barnet eller den unge får den hjælp, der er brug for, og uden at barnet eller den unge reelt føler sig inddraget.
Reel inddragelse af børn er, når man faktisk lytter til børnene og lader deres perspektiv få vægt.
Det løses ikke bare med flere regelændringer, men med overholdelse af den lov, vi har.
Og der er brug for, at vi stiller krav om de rette kvalifikationer til det fagpersonale, som arbejder på området.
For at sikre, at de børn, som anbringes, også får det rette tilbud, og at de ressourcer, som bruges på området, kommer børnene til gode, skal vi samtidig sikre ordentlige forhold for plejefamilier og et ordentligt tilsyn med stederne.