Victoria Velasquez (EL), 2026-01-15:
Der er mange mennesker i Danmark, der føler sig presset; presset af et arbejdsliv, der slider; presset af et sundhedsvæsen, hvor det svært at komme igennem; presset af et system, hvor man oftere og oftere skal bevise, at man har ret til hjælp.
De mennesker har ret i én ting: Velfærden er under pres.
Men spørgsmålet er så, hvem der presser den, og hvem der betaler prisen.
Førtidspension er ikke årsagen til, at folk føler utryghed.
Den er resultat af et samfund, hvor flere bliver syge af at arbejde, hvor psykiatrien ikke følger med, på trods af at vi endelig er begyndt at investere i den i sidste folketingsperiode, og hvor mennesker slides op, før de fylder 60 år, samtidig med at pensionsalderen hæves igen og igen.
Man bliver visiteret til den, når kroppen eller sindet ikke længere kan holde, og hvis vi vil have et samfund, hvor færre ender der, kræver det mere velfærd, ikke mindre.
Når det er sagt, taler vi, når vi taler om førtidspension, om en rettighed, der findes af en grund.
Den er skabt for at beskytte os alle sammen.
Den er skabt for at beskytte mennesker, når kroppen eller sindet ikke længere kan bære arbejdslivets krav.
Men netop derfor er det også dybt hjerteskærende, når et menneske ender på førtidspension, selv om det ikke burde være endestationen.
For hver gang det sker, er det ikke bare et enkelt individ, så er det faktisk hele vores samfund, der taber på det.
Som beskæftigelsesordfører er jeg igen og igen optaget af spørgsmålet om, hvordan vi hjælper mennesker godt videre, så man ikke ender på en førtidspension som sidste udvej?
Fokus har i særdeleshed i den her regeringsperiode for mig og Enhedslisten været dem, der lever med konsekvenserne af ptsd.
Vi er et bedre sted i dag, end vi var for 20 år siden.
Det anerkender jeg fuldstændig.
Men lad os være ærlige: Vi er stadig langtfra i mål.
Alt for ofte ser vi, hvordan politisk fastsatte krav fra Christiansborg kolliderer med virkeligheden, når en sagsbehandler sidder over for et menneske, der er traumatiseret, et menneske, der ikke mangler vilje, men mangler overskud, tryghed og støtte.
Det er ikke teori, det er virkelighed.
Det er noget, jeg selv har haft tidligere beskæftigelsesministre i samråd om, og vi har fremsat beslutningsforslag, vi har presset på, og jeg er oprigtig glad og vil gerne sige tak for, at vi på tværs af alle partier og med regeringen oven på det har landet en aftale, som nu skal munde ud i konkrete anbefalinger til, hvordan vi kan gøre det bedre.
For det her handler ikke om regneark, det her handler om mennesker.
Vores manglende kompetence som samfund til at håndtere traumer og skabe reelle fremtidsmuligheder for mennesker med ptsd har konsekvenser, også når vi taler om mennesker, der er flygtet fra krig og konflikt.
Ikkevestlige indvandrere har i gennemsnit lavere uddannelse, og det betyder oftere ufaglærte og nedslidende job, og mange, særlig flygtninge, lever med psykiske helbredsproblemer, de aldrig selv har valgt.
Lad mig sige det klart: Jeg ved godt, der er mange af jer, der er i arbejde, og at I har fundet jeres vej.
For forskningen viser os noget vigtigt.
Når mennesker står uden for arbejdsmarkedet, handler det ikke kun om sprog og uddannelse.
Det handler også i meget høj grad om helbred, om psykisk trivsel og om traumer, der aldrig er blevet taget alvorligt nok.
Samtidig ser vi generelt, ikke kun blandt ikkevestlige indvandrere, en alvorlig stigning i antallet af mennesker, der tildeles førtidspension på grund af psykiske lidelser.
Det er både etnisk danske medborgere og medborgere med anden etnisk baggrund end dansk, og det burde være en øjenåbner, for vi kunne som samfund gøre det langt bedre.
Lad os huske, at langt størstedelen af de ikkevestlige indvandrere, der var på førtidspension i 2023, og som bliver debatteret i dag, kom til Danmark i 1980'erne og 1990'erne, mange som asylansøgere fra krigsramte lande, og fælles for mange af dem er, at der er blevet båret traumer i årtier.
Den nyeste forskning viser endda, at ptsd-traumer kan gå i arv, og det er vi slet ikke gearet til rent fagligt, hverken i lovgivningen eller i praksis.
Derfor risikerer beskæftigelsesindsatsen, som Psykiatrifonden og SIND har dokumenteret, at gøre folk mere syge, end de var til at starte med.
Hvis vi møder den virkelighed, de mennesker står i, med mistillid og med nedværdigelse og uværdighed, skubber vi mennesker ud i stedet for at invitere dem ind.
Det er ikke bare dårlig beskæftigelsespolitik, det er simpelt hen et svigt for hele vores samfund.
Tak for ordet.