Holger K. Nielsen (SF), 2019-02-08:
Jeg ved ikke helt, hvad man skal sige til den debat, vi har i dag.
Den handler om madkultur, og noget af det, som jo er det karakteristiske ved kultur, er, at det forandrer sig hele tiden.
Jeg kom til at tænke på min barndom.
Jeg er vokset op på en efterskole, og der sad jeg hver dag og spiste sammen med 60 drenge, og det var brun sovs og kartofler og frikadeller – én frikadelle pr. person; det var det, der var plads til der.
Og en forret bestod af norsk øllebrød eller sagovælling, eller hvad det nu var.
Man skulle spise op – der var ingen kære mor.
Min mor gik rundt og sagde: Hvis du ikke spiser op, så tænk på alle de kinesere, der sulter.
Og det var moralen dengang, at sådan var det.
Dengang skulle man bare spise det, der kom på bordet – der var ingen pardon der.
Det har så ændret sig noget siden hen – folk kom ud at rejse, tog til Gardasøen
på charterrejser og med campingvognen, og man fandt ud af, at der var noget, der hed pasta, noget, der hed spaghetti med kødsovs og pizza, og jeg ved ikke hvad.
Siden kom der mennesker til landet, der kom med andre former for måltider i form af orientalsk mad, falafel, hummus, og hvad det hedder – interessante ting, som pludselig kom til landet.
Det betød jo så, at man ligesom måtte erkende, at det ikke var nok bare at sige: Du har bare at spise de frikadeller, for det skal du gøre – det er det, der er dansk mad.
Man fandt ud af, at dansk mad også er andet end det.
Altså, kosher mad har jo også været en udfordring, visse steder i hvert fald, og den jødiske slagtemetode er mig bekendt mere dyrevelfærdsuvenlig, end den muslimske halal er.
Schæchtning er mig bekendt værre, for der må man ikke bedøve dyret, før man slagter det.
Det er så en anden diskussion, men det er bare for at sige, at det her jo ikke kun handler om, at der kom en masse muslimer til landet.
Det er faktisk en diskussion, man også har haft før det.
Men det er jo rigtigt nok, som det er blevet sagt, at med det store antal muslimer får man de her diskussioner ude omkring i institutionerne.
Jeg synes sådan set, at hr. Mattias Tesfaye – i lighed med Enhedslistens ordfører – kom med et meget, meget begavet indlæg, hvor han forklarede, hvordan man håndterer det udeomkring.
Han sagde også, synes jeg, ganske rigtigt, at det måske ikke altid er fornuftigt, at det udelukkende er på den enkelte institution, det besluttes – det kan godt være, at kommunen har nogle retningslinjer for det her for at undgå, at det bliver lederen på den enkelte daginstitution, der skal tage stilling til det her.
Men det afgør man bare kommunalt.
Det her er et anliggende, som man er nødt til at bestemme kommunalt og lokalt, og det er ikke noget, vi kan sidde og tage stilling til her i Folketinget.
Jeg kom til at tænke på, at vi jo godt nok er et rigt land, i forhold til at vi bruger tid her i Folketinget på at diskutere det her – det må jeg godt nok sige.
Altså, der er vel sådan set større problemer – er der ikke det?
– hvis vi nu skal være helt ærlige.
Og det tror jeg da egentlig vi erkender at der er.
Og at vi bruger tid på at diskutere det her, synes jeg er udtryk for, at vi altså har et samfund, der ikke har de meget store og voldsomme konflikter, det må jeg sige.
Man finder ud af det på forskellige måder, og det fungerer jo.