Pia Olsen Dyhr (SF), 2021-06-02:
Pia er glad, Sofie er sur, og Mai er midtimellem.
Sådan kunne jeg læse i Politiken for nylig – dansk politiks svar på »Den gode, den onde og den grusomme«.
Godt så.
Jeg indtager dog gerne rollen som den glade, for jeg er nemlig glad for alt det, vi i fællesskab i Enhedslisten, Det Radikale Venstre, Socialdemokratiet og SF har opnået: Minimumsnormeringer, samtykkelov, klimalov, børnene ud af Sjælsmark, børnetilskud til de fattigste børnefamilier i Danmark, børnene hjem fra Syrien, gratis psykologhjælp til unge under 25 år, Arnepension til nedslidte, 1 mia. kr. til folkeskolen, 15 naturnationalparker, 75.000 ha urørt skov, kvoteflygtninge, en aftale om markant flere elbiler, en styrkelse af skattekontrollen, en styrket psykiatri, et stop for Blackstones angreb på lejemarkedet, et stop for oliejagten i Nordsøen, et stop for omprioriteringsbidraget, et stop for uddannelsesloftet, tandpleje til udsatte, flere ansatte i ældreplejen, et opgør med kviklån, og noget, som jeg både personligt, men som vi også i SF fra Margrete Auken, Steen Gade, Anna Marie Touborg til Bente Nielsen har kæmpet for i mere end 50 år, nemlig en finansiering til en oprensning af de største jordforureningsskandaler i Danmark.
Høfde 42 i Thyborøn, Henne Strand, Grindsted og mange flere får nu fjernet giften fra undergrunden.
Ja, jeg får helt lyst til at sige: Bum!
For ja, kald mig bare glad; så længe vi kan levere røde og grønne resultater, er vi da i SF glade; så længe vores samarbejde gør Danmark grønnere og det får os til at nå Parisaftalen, så er vi i SF glade; så længe vi investerer i velfærd, som skiftende borgerlige regeringer igen og igen har slidt ned, ja, så er vi i SF glade. Men træerne vokser nu ikke ind i himlen, og coronakrisen har også været en bremse for den store grønne og sociale genopretning, som det jo bare er centrum-venstres pligt at levere på.
Vi skal opfylde vores klimaløfter, vi skal hele vejen til Paris, og vi skal ikke stoppe i Hamborg, og det betyder, at landbruget skal ind i klimakampen.
Vi skal have en CO 2 -afgift på plads, vi skal have de sorte varebiler ud af byerne.
Vi skal videre for at genoprette velfærden, for det er ikke et velfærdssamfund værdigt, når vi sender nybagte forældre hjem efter en fødsel, før de er trygge; det er ikke et velfærdssamfund værdigt, når der skal sidde 28 elever i et varmt klasselokale med larm til sent ud på eftermiddagen; det er ikke et velfærdssamfund værdigt, når rengøringen er skåret ned til hver tredje uge for vores ældre.
Og helt ærligt: Skulle vi ikke gøre op med tjenestemandsreformen fra 1969, som er en kæmpe barriere for ligeløn i den offentlige sektor?
Der er stadig væk masser for centrum-venstre at gøre.
For vi skal jo også bekæmpe uligheden, bekæmpe børnefattigdommen og skabe tryghed for dagpengemodtagere.
De sidste år med corona er der nogle borgere, som er blevet mange gange rigere, fordi deres bolig er eksploderet i værdi, mens andre har mistet deres arbejde og lever af et forringet dagpengesystem.
Mens de rigeste boligejere får finansieret rentefradraget fra statskassen – vores fælles kasse – så beder vi de fattigste om at omfordele fattigdommen imellem sig, når der skal laves et nyt ydelsessystem.
Det er skævt.