Carolina Magdalene Maier (ALT), 2018-11-02:
Jeg kunne godt tænke mig lige at starte med at læse op fra den sætning i bemærkningerne til det her lovforslag, hvor håndtrykssagen, var jeg ved at sige, er beskrevet.
Der står, at de i lovforslaget angivne personer »udveksler et håndtryk ... uden handske håndflade mod håndflade« – med myndighedernes repræsentanter – »for at højtideligholde og helt konkret markere det øjeblik i deltagernes liv, hvor de bliver danske statsborgere«.
Vi lader det bare stå, men jeg havde lyst til at læse det op, for når man hører det, tror man, at man er med i en dårlig film, altså når det her er noget, som vi i Folketinget skriver ind i bemærkningerne til et lovforslag, altså når det er så detaljeret, vi mener at vi skal bestemme over vores danske borgere.
Naturligvis skal et håndtryk ikke være et krav for et statsborgerskab.
Det skal det ikke, og det er ikke, fordi det er ligegyldigt – hvilket jeg også nævnte over for hr. Mads Fuglede – men fordi det betyder noget.
Lige præcis fordi det betyder noget, skal vi ikke lovgive om det.
Når man ikke vil give hånd til en kvinde, er det naturligvis udtryk for en holdning – selvfølgelig er det det.
Den praktiserende muslim, der ikke vil give hånd til en kvinde, vil sikkert mene, at det er udtryk for den holdning, at man vil respektere kvindens dyd og tøjle mandens seksualitet.
Andre vil ligesom mig mene, at det er en ligestillingsudfordring, at en mand ikke vil give hånd til en kvinde.
Så lige meget hvordan vi forstår det, er det udtryk for en holdning. Men vi ser i de her tider et korstog for bevarelsen af de danske værdier, som særlig Dansk Folkeparti, regeringen og til dels også Socialdemokraterne definerer dem, altså ved at vi nu skal give hånd for at få statsborgerskab, ikke mere må tildække vores ansigter, helst skal spise frikadeller i børnehaverne, ved at vores børn skal tvinges i vuggestue, hvis de bor særlige steder, og ved at der skal være forskelsbehandling af vores borgere, afhængigt af hvor henne i landet de bor.
Men når vi stirrer os så blinde på, hvad det er, der er de danske værdier, så glemmer vi den allervigtigste af dem alle sammen, nemlig frisindet – det, at vi her i landet har en helt særlig tradition for at respektere og tolerere holdninger, der afviger fra den gængse opfattelse af religiøse og civile normer og traditioner.
Det er jo lige præcis det, der er sagen i den her debat.
Det er ikke ligegyldigt, det skal bestemt debatteres, og det skal udfordres af os politikere, af borgerne, af medierne, og det gælder da også, når en mand ikke vil give hånd til en kvinde.
Selvfølgelig skal det udfordres, men fænomenet er og bliver udtryk for en holdning – og en holdning, som er lige så fremmedartet og samfundsomstyrtende som mange af de andre afvigende holdninger, som vi også tolererer i det danske samfund.
Det, at vi tolererer – ikke nødvendigvis er enige i – holdninger, der afviger fra flertallets, er jo det, der danner fundamentet for det danske demokrati og de demokratiske søjler, som vi står oven på: mindretalsbeskyttelsen, religionsfriheden, ytringsfriheden og retten til at leve det liv, man vil, så længe det ikke skader andre, og så længe man lever i overensstemmelse med vores straffelovgivning og vores grundlov.
Det er jo de fire sind, der står mejslet ude i Folketingets Vandrehal: frisind, storsind, retsind og lovsind.
Så uanset hvor tåbelig og middelalderlig man finder en eller anden tradition eller holdning, gør det kun fællesskabet stærkere, når vi rummer det og konfronterer det kritisk.
Vi kan bare se på Danmark.
Vi har beskyttet jøder i århundreder som mindretal i Danmark.
Vi har ikke forbudt Hizb ut-Tahrir, Den Danske Forening eller DKP – hvor meget vi end som politikere kan være uenige med de foreninger, har vi tolereret deres eksistens.
Vi er det første land, der tillod pornografi.
Vi er det første land i verden til at give homoseksuelle lov til at indgå registreret partnerskab.
Vi er det første land, som har fjernet transkønnethed fra listen over psykiske sygdomme hos WHO.
Danmark er et af verdens bedste og mest gennemførte demokratier, og det er vi, lige præcis fordi vi ikke undertrykker ved lov.
Vi undertrykker ikke holdninger eller ritualer ved lov, men vi udfordrer dem med vores ord, og det skal vi blive ved med.
Derfor er det her lovforslag et grundlæggende opgør, synes vi, med den tradition.
Det er et forsøg på at forvise mindretalsholdninger fra det almene fællesskab, men vi ved jo alle sammen, at holdninger ikke forsvinder, fordi vi lukker døren eller prøver at lægge låg på gryden.
Vi tror det bare, mens vi sidder selvtilfredse tilbage og gnider os i skægget – mens vores kritiske sans og vores lyst til at debattere og udfordre holdninger bliver sløvere og sløvere.
For når vi lovgiver om noget og siger, det er forbudt, kan vi jo læne os tilbage og behøver ikke at tage den demokratiske debat, som er så nødvendig for vores samfund.
Hvad er det så for et land, vi står tilbage med?
Så vi stemmer jo af mange gode grunde nej til det her lovforslag.