Anne Hegelund (EL), 2024-01-30:
Grunden til, at jeg tænker, det er relevant at spørge til det, er jo, at der ligesom bliver konkurrence om at kunne få en 2-årig kandidat, når man som jer er med til at lave en kandidatreform, der skærer ned på de uddannelser.
Og som professionshøjskolestuderende har man jo ikke noget retskrav på at få en kandidat.
Er det ikke dem, der har læst på professionshøjskolen?
Tak for ordet.
Og tusind tak, fordi vi har sådan en god debat om det her.
Jeg synes, at der alligevel også er meget nysgerrighed og en virkelig god vilje til gerne at ville gøre det meget federe at tage en velfærdsuddannelse og også få mere respekt omkring professionsbacheloruddannelserne.
Jeg er så noget bekymret for, at det ikke rykker så meget kun at kigge på strukturen på uddannelsen og indholdet dér, for når jeg fortalte folk, at jeg gerne ville være socialrådgiver – og egentlig også, når jeg fortæller folk, at jeg er socialrådgiver – blev jeg i hvert fald mest mødt med: Ej, hvor spændende; det må være så meningsfuldt, men også hårdt, så det ville jeg godt nok aldrig være!
Og det tænker jeg bare nok også er det, som der er mange unge der bliver mødt med, hvis de siger, at de godt kunne overveje at blive pædagog eller lærer eller socialrådgiver eller sygeplejerske, altså at folk tænker: Det er godt nok spændende og meningsfuldt, og det er fedt, at du gerne vil gøre en forskel for andre mennesker, men det lyder som et hårdt liv.
Og det er jo, fordi de fleste godt ved, at det er nogle rigtig hårde vilkår, der er, når man arbejder ude i virkelighedens velfærd.
Jeg håber virkelig, at den her debat ikke kun kommer til at pege på, hvad vi kan skrue på ude på produktionshøjskolerne, men også vil handle om flere penge ude i kommunekasserne.
Jeg er rigtig glad for, at man kommer til at sætte fagligheden mere fri, men jeg tror bare, at frihed og lighed hænger sammen.
Hvis ikke man har lige så gode muligheder for at få et godt arbejdsliv, når man vil arbejde i virkelighedens velfærd og tage en professionsuddannelse, som man har, hvis man går på universitetet, så kommer det bare til at bone ud i, om folk tør tage en professionsuddannelse – især hvis man ikke har så gode muligheder for at skifte spor eller videreuddanne sig eller tænke: Jeg kan ikke holde til at arbejde i en børnehave mere, så det kunne godt være, at jeg kunne tænke mig at undervise de studerende i stedet for.
Jeg synes, det er så vigtigt, at vi får åbnet mulighederne, sådan at man kan se, at der er mange forskellige måder at bruge sin uddannelse på, og også, at man kan bygge ovenpå og skifte spor, både til en professionsuddannelse, men altså også til at videreuddanne sig til et andet sted inden for ens egen profession.
Jeg tror, det vigtigt at tænke på, at folk har forskellige måder at lære på og forskellige ting, de synes er spændende, hele vejen ned i folkeskolen og gymnasiet.
Og det er fedt, at vi kommer til at kigge på, hvordan der kommer mere praksis ind i undervisningen i folkeskolen, men altså også på at have mere praksiskobling i gymnasiet, hvor man kunne snakke om »hvordan kan du bruge det, du lærte i kemi, hvis du skal være sygeplejerske?«, eller »det her, vi arbejder med i samfundsfag lige nu, hvordan kommer det til at se ud i din hverdag som socialrådgiver, hvis der er nogle, der piller ved kontanthjælpssatserne f.eks.?«.
Så tror jeg også, der var flere, der ville få nogle tanker om, om det kunne være, at de skulle uddanne sig inden for de her professioner.
Jeg har i hvert fald hørt utrolig lidt om dem, mens jeg gik i gymnasiet, og nu synes jeg, der lidt er en bevægelse hen imod, at det ikke er alle, der skal på universitetet, og at det heller ikke er alle, der skal på gymnasiet.
Men det tror jeg bare ikke gør, at der er flere unge, der tænker, at de så vil have en erhvervsuddannelse, eller at de så vil på en professionshøjskole.
Måske skal vi også have en kulturændring, der handler om, at det er okay ikke at vælge rigtigt første gang.
Der er ikke på den måde noget rigtigt og forkert.
Der er mange veje i uddannelsessystemet og mange måder at skifte spor på, så man altid kan bygge ovenpå og ikke er tvunget til at være det helt samme sted i det helt samme job resten af ens liv.
Jeg har så også mødt mange, der efter at have taget en universitetsuddannelse syntes, at det da måtte være fedt at vide, hvad man kunne bruge sin uddannelse til.
Så det kan da også være, at vi skal skrue lidt op for det; bare det ikke kommer til at virke, som om du så også kun kan den ting resten af livet, og vi ikke kommer til at sørge for bedre arbejdsvilkår.
Jeg tror virkelig, at praksiskobling er så vigtigt, også ude på uddannelserne, for at man får den her oplevelse af, at ens uddannelse giver mening, ligesom man gerne vil have en oplevelse af, at ens arbejde giver mening.
Så det, at man kan se, hvordan man kan bruge det, man lærer – den her metode eller den her teori – i virkeligheden bagefter, eller at man kan mærke, hvordan det papirarbejde, man sidder i kommunen og laver, giver mening for de mennesker, man arbejder med, tror jeg er så vigtigt.
Og der håber jeg også, at man måske kunne sætte de her uddannelser lidt mere fri.
Jeg synes godt nok, at der, ligesom der er hele vejen ned i folkeskolen, er lidt meget teaching to the test og kompetencemål og læringsmål og ikke så meget den faglige stolthed.
Jeg håber virkelig, at vi kunne sætte fokus på, at der også kan være nogle af Danmarks allerklogeste og allerdygtigste på socialrådgiveruddannelsen, pædagoguddannelsen, sygeplejerskeuddannelsen og læreruddannelsen.
Vi har også brug for folk, der uddanner sig videre og f.eks. forsker i, hvordan vores profession kan være med til at løse nogle af de problemer, vi står med som samfund.