Sigurd Agersnap (SF), 2025-05-22:
Tak for ordet, formand.
Alligevel tror jeg godt, at jeg tør gætte på, at et flertal her i salen lige om lidt stemmer for at hæve pensionsalderen til 70 år.
Nogle gør det næsten med glæde, eller i hvert fald har det lydt, at man mere skulle stemme om det i stilhed i stedet for at tage debatten.
For andre har det været lidt svært at forstå, hvorfor de stemmer for i dag.
Fra Socialdemokratiet har det lydt, at der kommer en god løsning i morgen, hvor man vil kigge på urimelighederne i pensionssystemet for dem, der er mest nedslidte.
I morgen er så ikke helt i morgen.
Det er inden 2030, altså inden for de næste 5 år.
Så har det lydt, at man vil stemme for på grund af velfærdsforliget – et forlig, som vel nærmest er blevet brudt uafbrudt, siden det blev indgået i 2006, et forlig, som 3F's formand i går i Information kaldte løftebruddet over løftebrud.
I forliget står der tre afgørende forudsætninger: Pengene fra den højere pensionsalder skulle investeres i velfærden, deraf navnet velfærdsforliget; efterlønsperioden var på 5 år; og man ville lave en fond til at forebygge og forhindre fysisk og psykisk nedslidning.
Det er så blevet til tre løftebrud på de tre forudsætninger siden.
Velfærden er siden 2006 underfinansieret med mere end 50 mia. kr., mens man har brugt mere end 84 mia. kr. på skattelettelser.
Og fonden til at forebygge fysisk og psykisk nedslidning blev helt afskaffet i 2017.
Det er tre løftebrud, og så mener jeg, at så må forliget jo være brudt.
Alligevel hører man stadig væk folk sige, at de vil stemme for af respekt for velfærdsforliget.
Det lyder som et noget usundt arbejdsfællesskab.
Forliget bliver brudt gang på gang, man bliver snydt gang på gang, men alligevel holder man krampagtigt fast.
Men det her handler jo ikke kun om forligsteknik og christiansborgpalaver.
86 pct. svarer allerede i dag, at de er bekymret for, om deres helbred kan holde helt til pensionsalderen.
Allerede i dag stopper to ud af tre med at arbejde, før de når pensionsalderen, og mange på grund af nedslidning enten psykisk eller fysisk.
Pensionsalderen skaber en ulighed i vores samfund.
Tag min kammerat Kim.
Vi gik på efterskole sammen.
Da vi stoppede på efterskole, gik jeg 3 år i gymnasiet og så 6 år på universitetet.
Han gik ud og arbejdede i Føtex, og mens mit arbejdsliv primært har budt på excelark og hæve-sænke-borde, har han båret på kasser, løftet ting på plads, fyldt op og er blevet mødt af nogle lidt for sure kunder, som ikke har kunnet finde de rigtige varer på hylderne.
Han har et hårdere arbejdsliv og også et meget længere arbejdsliv.
Alligevel er vores pensionsalder den samme, og det er jo ikke rimeligt.
Når vi hæver pensionsalderen i dag, forstærker det den ulighed, for det betyder et længere arbejdsliv, men ikke for alle.
Når pensionsalderen stiger, rammer det jo ikke dem, som selv har råd til at trække sig og gå på pension.
De kan være helt ligeglade, de bestemmer selv.
En tredjedel af danskerne pensionerer sig selv, når det passer dem, uafhængigt af pensionsalderen.
Det forstår jeg godt, man vil have gode år også på pension.
Men den luksus har man ikke, hvis man ikke selv har haft et godt lønnet job.
Så er man afhængig af det, vi beslutter herinde.
For den tredjedel af danskerne, som arbejder til pensionsalderen, er afstemningen i dag et klokkeklart tab af frihed – friheden til at være sammen med børnebørn eller få mere tid i haven eller dyrke sine interesser.
Den frihed forsvinder i livets efterår.
Det er ulige, det rammer skævt i vores samfund, og i SF er vi dybt imod, at man i dag hæver pensionsalderen uden at have sikret ordentlige ordninger for dem, som har de hårdeste liv.
Rækkefølgen er simpelt hen forkert.
Tak for ordet.