Rune Lund (EL), 2019-10-08:
Det her lovforslag er jo en udløber af den aftale, som Folketingets partier indgik inden valget, om den offentlige inddrivelse.
Den var Enhedslisten også en del af, og det er vi sådan set glade for.
Det er jo et forslag, som indeholder en lang række justeringer af inddrivelseslovgivningen, og som i øvrigt blot er et blandt flere lovforslag, vi har behandlet her de senere år i Folketingssalen, og som skal forenkle inddrivelsesreglerne.
Men det bliver jo så også samtidig tydeligt, hvor kompliceret vores skattelovgivning på mange måder har været og måske stadig væk også er, og at der er mulighed for at gøre tingene bedre.
Men man må også bare sige, at det har været grotesk, at man har troet, man kunne lave et automatisk inddrivelsessystem som EFI og regne med, at det kunne håndtere den ekstremt komplekse lovgivning på området, som vi har haft tidligere og også stadig væk har.
Det er noget, vi løbende kigger på hvordan vi kan gøre bedre her fra Folketingets side.
Når man kigger tilbage, kan man jo kigge på, om ikke der burde være blevet lavet en lovsanering, inden der blev brugt 1 mia. kr. på et nyt it-system, hvor man nedlagde tusindvis af stillinger, der stod for manuel inddrivelse, og så ellers lod de offentlige restancer stige til et niveau, som i dag nærmer sig de groteske 120 mia. kr.
Det er jo en kæmpe skandale, at man på den måde nedlagde tusindvis af stillinger i vores skatteforvaltning og investerede i nogle it-systemer, som så ikke viste sig at fungere, og nu er gælden vokset til astronomiske højder.
Vi vil gerne fra Enhedslistens side tage ansvar for, at vi fremad kan lave et lovgrundlag, som et it-system kan håndtere.
Man må bare konstatere, at vores inddrivelse stadig væk i dag er i store problemer.
Det system fungerer i sig selv, men alle de underliggende systemer, som skal føde ind i det, er slet ikke oppe at køre endnu, og de står til at blive forsinket.
Rigsrevisionen har kritiseret det og tvivler meget på, at det kommer op at køre i nær fremtid.
Derfor synes jeg også nu, hvor vi har debatten i dag, at spørgsmålet om manuel inddrivelse, altså hvor vi ansætter rigtige mennesker, nogle hænder til at få nogle penge i kassen, er en diskussion, som vi bliver nødt til at tage nu igen.
Der har været lukket ned for den diskussion, fordi vi under den tidligere regering er blevet fortalt, at der både var styr på budgetter og tidsplan i forhold til at få it-systemerne op at køre.
Det viste sig så ikke at være rigtigt, og nu står vi i en situation, hvor der er nogle forsinkelser på it-systemerne, og så er det bare for mig og for Enhedslisten en anledning til igen at rejse spørgsmålet om, i hvilket omfang vi bør ansætte årsværk, rigtige mennesker, hænder til at få nogle penge i kassen, indtil vi får it-systemerne op at køre.
Man kan jo konstatere, at Rigsrevisionen i den rapport om lige præcis inddrivelsen, som de kom med i august, jo bl.a. lavede nogle businesscaseberegninger på, hvad medarbejdere i inddrivelsen rent faktisk hiver ind.
Der var der f.eks. et enkelt projekt, hvor medarbejderne hver især hev 4,5 mio. kr. hjem om måneden.
Når vi ved, at en gennemsnitsløn ligger et sted omkring 550.000 kr., kan alle jo regne ud, at det er en temmelig god forretning også at ansætte årsværk til inddrivelse i mangel af it-systemer, der fungerer.
Men for at komme tilbage til lovforslaget: Som jeg også nævnte i foråret, da det blev behandlet første gang, er der spørgsmålet om retsafgiften.
I den forbindelse stillede vi fra Enhedslistens side spørgsmål og er blevet betrygget i, at for borgerne i vores samfund vil det kun blive relevant i meget, meget lille omfang, hvis overhovedet.
Selv om det er nemt at håndtere i et it-system, at vi indretter det på den måde – det der med at betale retsafgift af det samme krav flere gange – skal det jo ikke være sådan, at man på den måde pumper borgerne for retsafgift flere gange for den samme fordring.
Det må være udgangspunktet.
Men der er vi altså blevet betrygget i, at det ikke er noget, der i praksis vil få nogen betydning.
En sidste ting, jeg vil udtrykke, er en glæde over, når vi sidder ovre i Skatteministeriet og forhandler, at det jo er en ret kompleks lovgivning, som både handler om skattepolitik, som handler om it-politik, men som i virkeligheden også handler om socialpolitik, forstået på den måde, at det her forslag også giver udvidede muligheder for at afskrive gæld for personer, som ikke har betalingsevne.
Det har vi jo ønsket os i mange år, og vi synes egentlig, det kunne være interessant at bore lidt mere i det og spørge ind til, hvis vi indfører nogle mere objektive kriterier for, hvornår der kan foretages gældsafskrivning, og om der så kan ske nogle automatiske afskrivninger, hvis man har været uden betalingsevne i 3, 4 eller 5 år.
Det vil give en større retssikkerhed for borgerne, en mere gennemskuelig tilgang.
Men vi skal selvfølgelig også se på, hvad mindreprovenuet vil være af at indføre den slags mere faste regler.
For hvis man har været uden betalingsevne i 5 år, er chancen måske ikke så stor for, at man kommer til at betale de penge til statskassen, og selv om man som udgangspunkt bør betale alt det, man skylder, for det er jo det, der er grundlaget for hele den måde, vores samfund er bygget op på, jamen så er der måske også mulighed for at lave nogle administrative besparelser og for måske at få nogle mennesker videre i livet, som har en gæld, som gør, at de faktisk ikke kan komme videre i deres liv og kan komme på fode og dermed også bidrage til samfundet igen.