Lars Løkke Rasmussen (M), 2025-05-02:
Tak for det.
Jeg kommer nok til at skuffe ordførerens fromme ønske om opbakning til beslutningsforslaget her, men vil dog gerne takke for her at få lejlighed til at redegøre for regeringens politik, for så vidt angår FN-traktaten om forbud mod atomvåben, også kaldet forbudstraktaten.
Vi deler naturligvis ambitionen om en verden uden atomvåben, men så længe der findes atomvåben, bør NATO også have dem, og derfor vil jeg gerne gøre det krystalklart, at forbudstraktaten, som regeringen ser det, kan være direkte undergravende for vores sikkerhed og for endemålet om en verden uden atomvåben.
Den risikerer at svække vores alliance og styrke vores modstander.
Forbudstraktaten med dens – i citationstegn – lidt simple tilgang kan umiddelbart virke tillokkende.
Det drejer sig om en juridisk bindende traktat, der forbyder atomvåben, og så er alle problemer løst.
Men så enkel er virkeligheden desværre ikke.
Problemet er, at traktaten ikke effektivt eller på troværdig vis kan opnå det mål, den er sat i verden for, og det vil jeg gerne uddybe.
For det første er vores medlemskab af NATO helt afgørende for vores egen sikkerhed.
Siden 1949 har NATO udgjort hjørnestenen i dansk sikkerhed, og regeringen deler NATO's politik i forhold til nukleare våben, som er i fuld overensstemmelse med den nukleare ikkespredningstraktat, altså NPT'en, Treaty on the Non-Proliferation of Nuclear Weapons.
NATO's politik er, at så længe atomvåben eksisterer, er der ikke anden mulighed, end at NATO må forblive en nuklear alliance.
Det indebærer, at nukleare kapaciteter er en integreret og central del af NATO's afskrækkelses- og forsvarsprofil.
Det grundlæggende formål med NATO's nukleare kapaciteter er at bevare freden, at afskrække mod potentielt udefrakommende tvang eller aggression, og derfor må vi i den nuværende sikkerhedspolitiske situation arbejde for at fastholde den konsensus, der hersker omkring NATO's afskrækkelsesprofil.
Vi kan derfor heller ikke på den ene side være et ansvarligt medlem af en nuklear alliance og på den anden side tilslutte os et forbud mod atomvåben.
Derfor er det også grunden til, at de to europæiske lande, der trækkes frem, er to lande, der ikke er medlem af NATO-alliancen.
I NATO er der derfor enighed om at afvise forbudstraktaten, og ingen af vores allierede har tilsluttet sig den.
På det seneste møde under forbudstraktaten var der heller ikke nogen NATO-lande, der deltog som observatør.
For det andet er nuklear nedrustning og ikkespredning allerede fuldt ud dækket af en solid og omfattende traktat.
Den blev jo også kort omtalt af ordføreren for forslagsstilleren her.
Det er jo sådan, at siden 1970 har den nukleare ikkespredningstraktat udgjort hjørnestenen i det internationale samfunds bestræbelser inden for nuklear nedrustning, ikkespredning og fredelig udnyttelse af atomenergi.
Stort set alle verdens lande har tilsluttet sig denne grundlæggende traktat.
Det helt afgørende er, at den omfatter både atomvåbenmagter og ikkeatomvåbenmagter.
Det er i rammen af NPT, at de reelle drøftelser om nedrustning er sket gennem de sidste godt 55 år, og i rammen af denne ikkespredningstraktat er det faktisk lykkedes at nedbringe antallet af atomsprænghoveder fra over 60.000 til omkring 13.000 i dag.
Det er stadig væk mange, men jo færre, og derfor skal vi også videre inden for rammen af ikkespredningstraktaten.
Forbudstraktatens forsøger på sin vis at tilbyde et alternativ til den eksisterende NPT, og der er derfor en reel risiko for, at forbudstraktaten fjerner fokus fra det solide arbejde, som de seneste 50 år er sket inden for rammen af NPT.
Vi skal sørge for at fastholde dialogen med og mellem atommagterne, og det er derfor også regeringens holdning, at vi skal fastholde og styrke NPT som den eksisterende ramme for det internationale samarbejde og faktiske forhandlinger om nuklear nedrustning og ikkespredning.
Det skal særlig ske frem mod den næste gennemgangskonference, som finder sted til næste år i 2026, hvor vi fra dansk side vil arbejde aktivt for at styrke regimet.
Det leder mig så frem til mit tredje punkt, der handler om, at selve forbudstraktaten lider af nogle afgørende mangler.
Først og fremmest af den ret afgørende mangel, at ingen af de stater, som besidder atomvåben, tilslutter sig den.
Det er klart, at nedrustning kun bliver en realitet, hvis de lande, der råder over atomvåben, er med i aftalen, for ellers får det jo karakter af ren symbolpolitik.
Med sit krav om nærmest øjeblikkelig og ensidig afskaffelse tager forbudstraktaten ikke højde for behovet for en balanceret og gensidig nedrustning, som ikke forrykker den strategiske magtbalance.
Det gælder særlig, vil jeg sige, i den nuværende situation, hvor Rusland gentagne gange har raslet med den nukleare sabel, og hvor Kina er ved at gennemføre en nuklear oprustning helt uden sidestykke.