Lars Løkke Rasmussen (V), 2018-10-04:
Jeg trækker det i hvert fald lige så længe, at folk, der gerne vil have mit job, kan nå frem til salen, inden jeg slutter af og åbner mulighed for spørgsmål.
Jeg vil da gerne starte med at takke for debatten
– undskyld min stemme, men jeg har desværre pådraget mig en forkølelse, men jeg håber, at det går endda.
Det har været en lang debat.
Den har varet i næsten 12 timer, og tid er jo, som fru Mette Frederiksen påpegede, en lidt underlig størrelse.
Jeg tænker ikke på det der med de 12 minutter, som forsvandt umiddelbart efter regeringsskiftet sidst, da man fuldt og helt skrev sig ind i VK-regeringens økonomiske politik, men jeg tænker på tiden som tid.
Det er der jo skrevet digte om.
Nu har mange af os i sagens natur i ugens løb tyet til Kim Larsen.
Det gjorde jeg også selv i min tale i tirsdags, og fru Mette Frederiksen gjorde det her i dag.
Men vi har også i år mistet en anden folkekær poet, et menneske, som vi også savner, nemlig Benny Andersen, og han skrev om tiden: »Vi har 12 ure i huset/alligevel slår tiden ikke til./ Man går ud i sit køkken/henter kakaomælk til sin spinkle søn/men når man vender tilbage/er han blevet for gammel til kakaomælk ... Man må udnytte tiden, mens man har den.«
Det er jo en beskrivelse af tiden, som bare flyver af sted.
I dag synes jeg også, at tiden bare er fløjet af sted.
Jeg har nydt hvert et minut, nydt at være i selskab med gode kollegaer, som har holdt positive indlæg.
Ved den første åbningstale er der stadig noget adrenalin i kroppen fra valgkampen.
Der er noget, der skal ud.
Ved den sidste plejer tingene at spidse til, men i det andet og tredje år plejer det at være roligt, og det er den følelse, jeg har i kroppen nu.
Det vil jeg gerne takke for.
Jeg synes, det har været en interessant debat og en seriøs debat, men jo også en debat krydret med en vis portion humor og vid.
Hr. Uffe Elbæk tog temaet op.
Han sagde: Jeg kender mange i DF, der har god humor.
Så er vi to, for det gør jeg også.
Jeg synes f.eks., det var ret vittigt, at fru Christina Egelund drømmer om Poul Nyrup Rasmussen om natten, fordi han gik til valg på »Gang i 90'erne«.
Det var jo en plan, der indeholdt skattelettelser.
Det er sådan noget, som hr. Peter Hummelgaard Thomsen i dag får mareridt om, når han drømmer om udenrigsministeren, men sådan er der jo så meget.
Sådan er der så meget.
Fru Mette Abildgaard fik jo os alle sammen til at trække på smilebåndet, da hun gav os det her indblik i egen graviditet.
Den falder i forskellige faser, måtte jeg forstå.
Ja, det starter med undfangelsen.
Og jeg noterede mig, at fru Mette Abildgaard på et tidspunkt om den her navnekonkurrence sagde: Jeg har mødt mange spændende mennesker, men jeg kan ikke huske navnene på dem.
Men det, der fik mig til at trække på smilebåndet, var, da hun refererede hr. Pelle Dragsted for en strategi om at ville »avle sig til socialisme«.
Jeg kan bare sige, at med tre børn har jeg selv gjort alt, hvad jeg kan, for at trække udviklingen den anden vej.
Men det, der overraskede mig mest i den her sammenhæng, var faktisk, da fru Pernille Skipper ville have hr. Kristian Thulesen Dahl ned på knæ.
Jeg tror, det var noget med mikrofonen, men det var alligevel ned på knæ.
Det havde jeg ikke lige set komme.
Hvem der så i øvrigt i sådan politisk forstand har gjort knæfald for hinanden i oppositionen – ud over at jeg ved, at nogle har gjort det direkte og på det mere personlige plan, og det vil jeg gerne ønske fru Mette Frederiksen tillykke med – ved jeg jo ikke.
Men nogle må have gjort det, for det er jo simpelt hen lykkedes for oppositionen i dag at fremsætte et fælles forslag til vedtagelse.
Tillykke med det.
Det lykkes jo, når man laver statistik på det, cirka hver anden gang ved åbningsog afslutningsdebatter, og i dag lykkedes det så.
Så tillykke med det.
Det bliver jo så interessant at se, om det er Socialdemokratiet, der er blevet enig med Enhedslisten, Alternativet og Det Radikale Venstre, eller om det forholder sig omvendt.
Jeg ved ikke, om vi med tiden får et svar.
Til gengæld glæder jeg mig over, at vi i regeringen og vores parlamentariske grundlag, uden at gøre unødigt knæfald over for hinanden, jo har kunnet enes om en fælles vedtagelse, også i år, og det er der sådan set ikke noget overraskende i, og i den forstand er det jo ikke kun Dansk Folkeparti, der er et kedeligt parti.
En kedelig regering og et kedeligt flertal kan man regne med.
Sådan er det hver gang til åbningsdebatter, til afslutningsdebatter, og sådan er det også i år.
Så jeg vil gerne sige tak til hr. Kristian Thulesen Dahl og Dansk Folkeparti for et solidt og konstruktivt samarbejde.
For vi har sådan set nået meget sammen, og vi skal nå endnu mere sammen.
Det er også derfor, at vores vedtagelse jo handler om, at vi har skabt i titusindvis af nye jobs.
Der skal skabes endnu flere.
Vi har givet tusindvis af mennesker mulighed for at flytte sig fra overførselsindkomst og ind på arbejdsmarkedet, et kæmpe socialpolitisk fremskridt, og de skal have følgeskab af flere.
Vi har trukket fremgangen i alle landsdele, skabt et Danmark i bedre balance, flyttet og er i gang med at flytte 8.000 statslige arbejdspladser.
Det står lidt i kontrast til det, der var bevægelsen under den sidste regering, hvor der netto blev flyttet ni – altså ni – ind i København; så det er jo først noget senere, at den her interesse og det engagement er dukket op.
Men der skal tages flere initiativer for at sikre et Danmark i bedre balance.
Det er en vigtig dagsorden.
Og det følger jo op på det, vi har gjort, om planlov, om landbrugspakke, om billigere færgebilletter og andet, der har sikret, at vi nu har beskæftigelsesfremgang i 98 kommuner, og at vi, som hr. Kristian Thulesen Dahl også var inde på, altså for første gang, jo i virkeligheden nok i flere generationer, har oplevet, at befolkningskurverne er knækket på de små øer.
Vi har forbedret velfærden, og nu skal vi styrke den nære velfærd endnu mere gennem en sundhedsreform med omsorg, tryghed og samling for patienterne i fremtiden.
Vi skal sikre et bedre klima, et bedre miljø for de kommende generationer.
Vi har også gennemført helt nødvendige stramninger af udlændingepolitikken, og nu skal vi holde fast og komme videre.
Antallet af asylansøgere var sidste år det laveste siden 2008, og det er ikke nogen naturlov, og det skyldes ikke kun europæiske beslutninger, for vi har også flyttet os fra at være – efter min hukommelse – 5. mest populære asyldestination i Europa til nu at ligge på en 16. plads.
Vi har med rettidig omhu grebet ind og strammet op, og tilstrømningen er nu på et niveau, der kan håndteres, og det ønsker vi at fastholde.
Danmark skal være kendt for, at der stilles høje krav til de flygtninge, der kommer hertil.
Antallet betyder noget.
Antallet betyder noget.
For sandheden er jo den, at selv om vi nu har fået antallet af nytilkomne ned og under kontrol, har vi stadig store udfordringer, som er bygget op gennem en meget lang årrække.
Og det er også baggrunden for, at integrationsministeren i dag har meddelt, at Danmark ikke modtager kvoteflygtninge i år.
Det er sådan set ikke, fordi vi egentlig ikke ønskede det, for ideelt set ønsker vi jo at få en situation, hvor vi har så meget kontrol over alting, at de flygtninge, der kommer, er nogle, vi selv inviterer ind på kvote.
Derfor vil jeg gerne i aften gøre lidt ud af et tema, som hr. Kristian Thulesen Dahl jo rejste, og som jo også er afspejlet i forslaget til vedtagelse, nemlig det her spørgsmål om midlertidighed.
Det lyder jo logisk.
Jeg tror også, det lyder intuitivt rigtigt, og jeg tror egentlig, at det er sådan, de fleste tænker over flygtningebegrebet i sin kerne.
Man flygter fra noget, man får husly, det, man flygter fra, forandres, man vender tilbage, man bygger op.
Det lyder logisk, det lyder ukompliceret.
Det er alt andet end ukompliceret.
Det er i hvert fald ikke situationen i Danmark, må vi sige helt åbent.
Siden 1997 og frem til sådan cirka sidste år, altså i de sidste 20 år, har vi modtaget 105.000 flygtninge og familiesammenførte af flygtninge til Danmark – 105.000.
Af de 105.000 er 95.000 stadig i Danmark her den 1. januar 2018, og det betyder altså, at selv om det måske lyder logisk, er situationen den, at ni ud af ti flygtninge ender op med at være her permanent, og det duer ikke i længden af mange forskellige grunde.
Det handler om noget moralsk, nemlig at hvis man flygter og endda har mulighed for at flygte så langt, som det er at flygte til Danmark i forhold til krigszoner, har man sådan set også et individuelt ansvar for at vende tilbage og tage ansvaret på sig og bygge op.
Men det hviler jo så også på den præmis, der hedder, at det er mennesker i nød, og at det er en midlertidig ting.
Så jeg er helt enig i – som det er udtrykt i vedtagelsen, og som hr. Kristian Thulesen Dahl også har anmeldt det – at vi er nødt til at tage den her diskussion mere alvorligt og sikre, at vi rent faktisk også har et regelsæt og en administration, der sikrer, at midlertidigt er midlertidigt.
Det ene synspunkt er det, jeg lige har givet udtryk for, nemlig at man kommer hertil som krigsflygtning.
Så skal man mødes med en forventning om, at det er det, man er, og at huslyet er midlertidigt.
Man skal hjem igen.
Det skylder man det land, man kommer fra.
Når der er fred, skal man rejse hjem og hjælpe til med genopbygningen, sådan må det være.
Det andet synspunkt, som jeg føler lige så stærkt for, er, at mens man er har, skal man forsørge sig selv, hvis man kan, for alternativet er jo ellers, at det skal danske skatteydere gøre.
Mens man er her, skal man vedligeholde og gerne egentlig også udbygge sine kompetencer og være en aktiv del af vores samfund, så man også er rustet til at tage den opgave på sig at vende hjem.
Det er jo to stærke synspunkter: Midlertidigt er midlertidigt, og man skal forsørge sig selv.
Den store udfordring og den cirklens kvadratur, som vi i hvert fald til dato ikke har håndteret, eller den gordiske knude, vi ikke har fået hugget over, er jo, hvordan man forener det her.
For der er jo i hvert fald skabt et billede af, at præcis det forhold, at man deltager, og at man arbejder, forstærker ens tilknytning til Danmark i en sådan forstand, at man oparbejder retten til permanent ophold.
Det skal vi drøfte, for jeg forstår sådan set godt det synspunkt, som jeg nu lægger i munden på Dansk Folkeparti, men som jeg egentlig også hører andre dele, nemlig at midlertidigt er midlertidigt.
Når jeg lytter til hr. Kristian Thulesen Dahl og reservationerne om integrationsgrunduddannelsen, reservationerne over for flygtninges integration på arbejdsmarkedet, muligheden for at man uddanner sig, så hører jeg jo, at det bunder i præcis dette, nemlig at hvert skridt i den retning, man tager, kan forringe muligheden for, at man kommer hjem igen.
Det er ikke let.
Det betyder med sikkerhed, at vi kommer til at træffe svære valg.
Det betyder med sikkerhed, at vi kommer til at gøre op med mange års politik, for hvis det var så enkelt, ville vi jo ikke have ni ud af ti, der de facto bare bliver her.
Jeg mener grundlæggende, at vi skal gøre tre ting.
For det første skal vi jo sætte endnu mere kraft ind i arbejdet med hjemsendelser.
Det er allerede i gang.
Vi har et godt samarbejde med Afghanistan.
Hvis ikke jeg husker meget forkert, har vi nu det laveste antal afghanere siddende i udsendelsesposition, vi har haft i mange år.
Jeg tror, at vi har sendt 47 hjem i år.
Vi sender folk hjem, afghanere, syrere, somaliere, men vi skal gøre mere.
Det er en ting.
Det andet er, at vi er nødt til at finde juridiske veje til at sikre, at det, at man arbejder, mens man er her, ikke i sig selv betyder noget afgørende for vurderingen af tilknytningen til Danmark.
Det tredje er, at man skal tjene sine egne penge, mens man er her, uanset om det er i kort eller lang tid.
Vi kom ikke i mål, men det er nogle drøftelser, der nu skal genoptages, og jeg ser frem til at drøfte det i første række med Dansk Folkeparti.
Jeg vil bare sige til Dansk Folkeparti her i aften, at det ikke bliver let, for det bliver et arbejde, der både omfatter konventioner – hvor tæt på dem kan man komme? – vores egen lovgivning, hele det administrative setup, vi har sat op.
Men det rokker bare ikke ved, at problemstillingen er vigtig og reel.
I næste uge har vi sættemøder om finansloven, og jeg forventer, at spørgsmålet bliver drøftet allerede her.
Så vil jeg lægge noget til oven i det – og det bliver jeg måske så ikke enig med hr. Kristian Thulesen Dahl om – nemlig at for mig er det også en helt afgørende nøgle for, at vi får et lidt mere nuanceret syn på det med udlændinge.
Kæmpe forskel.
Jeg bilder mig lidt ind, at jo mere vi kan få kontrol over hele det her spørgsmål om asyltilstrømning og midlertidighed, jo mere åbenhed kan vi også få i den anden diskussion.
Jeg står ikke og siger, at vi har løst alle problemerne, for der er stadig en risiko for, at der går hul på EU's ydre grænse igen, men jeg vil bare stilfærdigt sige, at vi har bragt tallet ned til det laveste i 9 år.
Og går man dybere ind i tallene, vil man se, at de i virkeligheden er faldet mere, for når vi opgør antallet af asylansøgere, kigger vi ikke kun på dem, der står nede ved Padborg og banker på, så kigger vi også på dem, der er i Danmark på et andet opholdsgrundlag og søger asyl, og det kan f.eks. være en person, der er kommet ind gennem familiesammenføring, og hvor det måske knager i ægteskabet, eller hvad ved jeg, og så vil man gerne søge sit eget opholdsgrundlag.
Og hvis man ser på den andel af dem, der søger asyl, som altså søger det med det her afsæt, at de er her i forvejen på et lovligt opholdsgrundlag, vil man se, at det er en andel, der er stigende, og som i år efter min bedste hukommelse udgør 28 pct.
Så 28 pct. af de 2.500, der har søgt asyl i år, var her i forvejen på et lovligt opholdsgrundlag.
Så antallet, der kommer ind over grænsen, er lavt, som det sjældent er set før.
Det skal holdes under kontrol, og nu skal indsatsen drejes imod, at vi sikrer, at midlertidighed bliver midlertidig, og at vi sikrer, at folk tjener deres egne penge imens.
Lad det være det om det.
Men der er jo den sammenhæng til den anden debat, der også har været her i dag, i forskellige afskygninger omkring velfærd, at hvis ikke vi har de her ting under kontrol, forringer vi vores muligheder for at udvikle vores velfærdssamfund.
Og det er der, når jeg lytter til debatten, lidt forskellig appetit på, altså hvilke forbrugspromillemålsætninger man skal have og den slags ting, men jeg hører ikke nogen afgørende uoverensstemmelse.
Der er jo en stærk dansk konsensus om, at vi godt kan lide det danske velfærdssamfund.
Og det er med god grund, for jeg er enig med fru Pia Olsen Dyhr i, at det er et godt samfund, og det skal vi tale op.
Det synes jeg godt man kan tillade sig at være stolt af, også selv om man godt ved, og det ved jeg godt, at der er sygeplejersker, som løber hurtigt.
Jeg ved også godt, at der er ældre, der ikke får den omsorg, de har brug for, og jeg ved også godt, at der er unge sårbare, som venter for længe på rette hjælp.
Det er der nu, og det var der for et år siden, og det var der også under den sidste regering, og det vil der også være under den næste regering.
Det bliver aldrig perfekt, men det er sådan set ret godt.
Hvis vi skal være ærlige over for hinanden, må jeg sige, at når hr. Jacob Mark siger, at alle børn oplever, at der ikke er tid nok til dem, så synes jeg godt nok, at det er noget af en påstand, og det matcher ikke mit eget billede af danske børn, altså at alle børn oplever, at der ikke er tid nok til dem.
Men vi er jo i Danmark, så vi skal have endnu højere ambitioner, og det har vi for børnene, for de ældre, for de udsatte, for hele kernevelfærden, og det er sådan set også min ambition, at vi skal skabe mere sammenhæng, mere nærhed, mere omsorg, og det skal vi ikke ved at rive ned, men ved at bygge op oven på de resultater, vi allerede har opnået, som jo f.eks. er milliardinvesteringer i sygehusene, samlingen af specialerne, klare patientrettigheder, det forhold, at hvor man før opererede for lungecancer på omkring 70-80 forskellige adresser, så gør man det nu på omkring et dusin, men med langt højere kvalitet i behandlingen.
Alt det står jeg ved, og så tror jeg endda, at man kan kalde det fremskridt.
Nu synes jeg, tiden er kommet, hvor vi skal bygge oven på det med en ny sundhedsreform, hvor vi skaber sammenhæng, nærhed og tryghed for mennesket, patienten og borgeren – fremskridt skridt for skridt.
Et godt eksempel på det er jo lægehelikopterne.
Nu efterspurgte fru Mette Frederiksen jo den præcise datering af de lægehelikoptere, der hænger rundtomkring i bybilledet, og der kan jeg da så oplyse, at det er en Eurocopter EC135 fra Airbus, produceret i 2013 og 2014.
Og det er jo rigtigt, at da var jeg ikke i regering, men til gengæld var det min sundhedsminister Bertel Haarder, som i sin tid var med til at beslutte at få og indvie de første lægehelikoptere.
Det skete i 2010.
Så kan man jo godt slås om det, men hvis man nu løfter sig lidt op i helikopteren og ser det hele derfra, så er historien om lægehelikopterne jo i virkeligheden også historien om et af de mange eksempler, der viser, at vi i fællesskab forbedrer trygheden for borgerne.
Det er et fremskridt, og det er det, der har ført til, at vi i dag altså har 75 mia. kr. mere i faste kroner renset for inflation, end vi havde i 2001.
Det er en investering, vi har foretaget sammen under skiftende regeringer, idet de fleste af dem jo dog har haft en statsminister fra Venstre, men alligevel.
75 mia. kr. ekstra, det vil jeg også tillade mig at kalde et fremskridt.
Brug 3,5 mia. kr. mindre!
Det sagde den daværende regering til kommunerne.
Siden regeringsskiftet har vi sagt det modsatte: Brug nogle flere penge, brug 2 mia. kr. mere!
Jeg synes, det er et fremskridt.
Når det så kan lade sig gøre, er det jo, fordi vi grundlæggende har en sund økonomi, der hviler på solide reformer.
Jeg tror, fru Mette Frederiksen sagde, at nogle har vi været enige om, nogle har vi ikke været enige om.
Jeg har været enig i dem alle: efterlønsreformen, dagpengereformen, kontanthjælpsreformen m.v., som jo altså har gjort, at vi i dag kan holde liv i opsvinget, fordi vi har et arbejdsudbud, som vi skabte dengang.
Det er rigtigt, at til en start var vi ikke enige, men jeg er da glad for, at fru Mette Frederiksen overhovedet ikke rystede på hånden, da hun som en af sine første ministergerninger tilbage i 2011 skrev under på det lovforslag, som min daværende regering havde vedtaget sammen med Det Radikale Venstre og Dansk Folkeparti, og som er en af hovedgrundene til, at vi har en sund offentlig økonomi.
Det er jeg godt tilfreds med, ligesom jeg også er tilfreds med, at den daværende regering skrev ind i sit regeringsgrundlag, at man ville videreføre VK-regeringens økonomiske politik i sin hele.
Det kan man godt være tilfreds med.
Det var muligvis skidt for Socialdemokratiets troværdighed, men det var godt for Danmark.
Tak for en god debat, også til repræsentanterne for Nordatlanten, som så ikke kunne være her allesammen.
Fru Aleqa Hammond har ikke haft mulighed for at være her i dag.
Det vil jeg gerne kvittere for, og jeg vil også gerne kvittere over for fru Aaja Chemnitz Larsen for de positive tilkendegivelser om præcis samme emne og i øvrigt det engagement, der er, og den dialog, vi har.
Også tak til hr. Magni Arge.
Jeg er meget glad for, at jeg er blevet betrygget i, at jeg godt kan tage til Færøerne i morgen uden at frygte, hvordan jeg bliver modtaget, når jeg ankommer.
Det står så i skærende kontrast til de fem lam, jeg skal op og slagte – de frygter min ankomst.
Tak til hr. Magni Arge og hr. Sjúrður Skaale.
Men som begge vores færøske medlemmer var inde på – og sådan set også fru Aaja Chemnitz Larsen – er der nemlig spørgsmålet om, hvordan vi sikrer, at Færøerne og Grønland respektive får en egen stemme, en klarere stemme i udenrigspolitiske anliggender.
Det er en debat, jeg er åben for, når den foretages på et oplyst grundlag, og derfor har jeg aftalt på rigsmødet allerede sidste sommer på Christiansø, at der skulle sættes gang i et arbejde, som jeg håber hen over efteråret kan danne grundlaget for, at vi får netop sådan en diskussion om, hvordan vi med respekt for grundlovens bestemmelser og DFG-ordningen kan imødekomme, hvad jeg opfatter som legitime grønlandske og færøske interesser om at have egen identitet og maksimal egen stemme i udenrigspolitiske anliggender.
Derfor vil jeg også sige i forhold til den hændelse, som hr. Magni Arge kort refererede til, at jeg ved, at forsvarsministeren har rakt ud efter den person, der har ansvaret for udenrigsanliggender i det færøske landsstyre med henblik på en meget konkret dialog om den hændelse, der fandt sted for nylig.
Så har det jo været et andet gennemgående træk her i dag, at vi alle sammen har mødt mennesker, altså bortset fra den konservative ordfører, der har mødt så mange spændende mennesker, at man ikke kan huske navnet på dem, og det var jo med referencer, og det synes jeg har været fint at lytte til og et vidnesbyrd om, at vi jo ikke altid sidder muret inde her bag de tykke mure.
Fru Pernille Skipper har fået et brev fra Karina, og sådan har vi alle sammen mødt nogle.
Den lille Louis siger på et tidspunkt, at hvis vi ikke passer godt nok på jorden lige nu, skal vi hurtigt finde en ny jord, hvortil Simon replicerede: Ja, men det kan jo være, at de ikke gider have os boende.
Så tænker jeg bare, at måske skulle man lytte lidt til børnene, fordi vi står i hvert fald med en stor opgave og vores tids største udfordring, og det kan godt være, at de ord, de sætter på det, er lidt upræcise, men det er jo dem, det handler om.
Så vi står med en kæmpe opgave, som ikke desto mindre er nødvendig at løse, og derfor vil jeg også gerne kvittere for, hvad jeg oplever som en ret bred opbakning til de ambitioner, jeg meldte ud i forgårs, om oven på en fælles målsætning om at gøre sig fri af fossile brændstoffer i 2050 da at sige: ingen benzin- og dieselbiler i 2030 og kun nulemissionsbiler i 2035.
Det er godt med bred opbakning, fordi det er en kæmpe udfordring.
Den kan man jo dimensionere på mange måder, men bare et tal, man kan trække frem, er jo, at vi i dag har samlede indtægter fra registrerings-, ejer-, brændstofs- og andre bilrelaterede afgifter på 50 mia. kr. – 50 mia. kr. – om året.
Nu vokser der så den her fælles ambition om, at det skal vi af med, altså væk med det, væk med alle de der biler, men med det ryger der altså også lige 50 mia. kr., som jo sætter al den debat, der har været i dag, om, hvem kan bruge hvilken ting, og hvor mange kroner der skal findes til en sygeplejerske eller fem, i perspektiv.
For at sige det på dansk: Det er et kæmpe hul i kassen.
Så jeg vil bare sige tak for den store opbakning, der er til målsætningen, fordi den får vi brug for, når vi i de kommende år skal indfri den og finde en måde at gøre det på, hvor det ikke bare bliver miljømæssigt bæredygtigt, men altså, hvor velfærdssamfundet også fortsat hænger sammen.
Så tak for den opbakning fra fru Mette Frederiksens side, fra hr. Morten Østergaards side, fra andres side, fra hr. Uffe Elbæks side, hvor jeg fornemmer, at begejstringen er så stor, at man måske ligefrem overvejer at tage et kørekort, hvis vi kan drage omsorg for, at det er en elbil, man kommer til at sidde i.
Tak for de mange positive tilkendegivelser, og tak i øvrigt for stort engagement.
Jeg glæder mig til samarbejdet.
Folketingsåret gik jo officielt i gang for 2 dage siden.
Regeringen har måske tyvstartet lidt med et udspil eller to eller seks; der kommer flere klimaudspil i næste uge.
Vi har rigtig mange vigtige opgaver på programmet.
Vi skal videre, vi skal skabe endnu større fremskridt.
Jeg er jo optimist af natur og synes heller ikke, at det er svært at holde sig i højt humør efter aftenens debat, for det går jo godt i Danmark.
Det går faktisk ret godt.
Og så er der det med tiden, den flyver af sted.
Han skriver et sted: »Ens datter kommer hjem fra skole/går ud for at hinke/kommer ind lidt efter/og spør om man vil passe den lille/mens hun og manden går i teatret/og mens de er i teatret/rykker den lille med noget besvær/op i 3. G.« Man må udnytte tiden, mens man har den, og derfor håber jeg også, at Folketinget er indstillet på, at vi nu udnytter tiden frem til folketingsvalget, som jo kommer den 17. juni næste år som det seneste, på at få løftet en stor, fælles, vigtig politisk dagsorden.
Tak skal I have.