Stine Brix (EL), 2018-11-23:
Lovforslaget her har til formål at rette op på, at den tolkning, der er til rådighed i sundhedsvæsenet, er af en, må man sige, stærkt svingende kvalitet.
To af mine kollegaer har allerede nævnt »Swahili« Søren, som var på forsiden af Information for et års tid siden.
Fru Liselott Blixt nævnte, at han kunne tre ord på swahili, og fru Jane Heitmann nævnte, at han blev ansat i et tolkebureau.
Faktisk blev han ansat i tre forskellige tolkebureauer, og det var tolkebureauer, som faktisk er på de lister, som regionerne bruger, når de skal bruge tolke i sundhedsvæsenet.
Det er baggrunden for, at der lægges op til en certificeringsordning, hvor en tolk så skal betale for at kunne blive certificeret af enten en offentlig eller en privat institution.
Hensigten er så, at man kan få et papir på de kompetencer, som man selv har tilegnet sig, eller som man har betalt for at tilegne sig.
Jeg synes, at det klart er et fremskridt i forhold til i dag, hvor der er en meget ringe mulighed for at få et indtryk af, hvad en tolk rent faktisk kan.
I dag er det jo overladt til sundhedspersonerne selv at skulle vurdere kvaliteten af den tolkning, der er, også selv om man ikke selv ved noget om det sprog, der tolkes på.
Og det er jo i sig selv en meget, meget ringe kvalitetskontrol.
Omvendt mener jeg også, det kan give nogle problemer med kvaliteten af de her certifikater, når man på den måde lægger op til, at der også skal være private institutioner, som skal kunne tjene penge på at udstede certifikater.
Vi kender systemer andre steder fra, hvor der er en sammenhæng mellem økonomi og certifikater, og der kan være en tendens til, at kvaliteten i eksamenen, kvaliteten i certifikaterne skrider.
Vi har mange gange foreslået en certificeringsordning for alle tolke, ikke kun for tolke i sundhedsvæsenet.
Det krav stilles der stadig væk ikke med det her lovforslag, og det synes jeg er et problem.
For der er en væsentlig risiko for, at vi laver en ordning, men at den ikke får nogen effekt, fordi man ikke bruger de tolke, der er certificeret.
Der står i lovforslaget – jeg tror, det er på side 3 i bemærkningerne: »Kommunikationen mellem patient og sundhedsperson er afgørende for at opnå den bedst mulige patientbehandling.«
Det er jo en del af baggrunden for, at tolkning er så vigtigt, og det er jeg helt, helt enig i.
Fru Jane Heitmann nævnte lige før eksemplet med, om man forstår det rigtigt, når man får den besked, at man er hiv-positiv, eller at man er hiv-negativ.
Tolkning og sprog er ekstremt følsomt, og når man så flytter det ind i en sammenhæng, hvor vi taler om et sundhedsmæssigt fagsprog, som mange af os også har svært ved at følge med i, selv om vi har dansk som modersmål, ja, så bliver det rigtig, rigtig svært.
Af samme årsag mener jeg jo, at det er en katastrofe, at man fra regeringen, Dansk Folkeparti og Socialdemokratiets side har indført brugerbetaling på tolkning i sundhedsvæsenet.
Det betyder ikke bare meget bureaukratisk bøvl for læger og regioner, der skal udfærdige regninger og udsende dem osv.
Det så vi faktisk var så stort et bøvl, at det oversteg, hvad man fik ind i betaling, sidst man havde den her form for brugerbetaling.
Men først og fremmest synes jeg, det er et problem for patienternes sikkerhed.
For vi ved jo, at der er mange patienter – også nogle af dem, som har dårlige sproglige forudsætninger – som har en ringe økonomi.
Risikoen for, at det, at man skal betale et gebyr for at møde op hos sin læge eller til en konsultation på et sygehus, så gør, at man afholder sig fra at søge hjælp, er jo desværre til stede.
Og så synes jeg i sig selv, at det er absurd, at man har pålagt brugerne betaling for noget, når man står her og indrømmer, at man godt ved, at kvaliteten er stærkt tvivlsom.
Men alligevel findes brugerbetalingen i dag.
De skal betale, også selv om de kan risikere at møde en tolk, som slet ikke kan tolke.
Men altså: Vi støtter lovforslaget og understreger, at der er langt til, at vi for alvor har løst det her problem.