Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2023-04-11:
Det her er ved gud i himlen den mærkeligste timing, jeg har prøvet længe i dansk politik.
Vi er ikke nået til midnat endnu, men vi står her, få døgn før vi behandler det, der er kulegravningen af anbringelsesområdet, nemlig den første del, der hedder barnets lov.
Jeg har set loven digitalt, så derfor var jeg lidt i tvivl om, hvor mange sider den var på, men jeg tror, vi kom op på, at det er 1.100 sider plus følgelovgivning, så vi nærmer os 1.500 sider.
Det kan godt være, at man fra de forskellige partiers side ikke er enige i alt i barnets lov, men at tale om, at det ikke skulle være en kulegravning og en kæmpe forandring af anbringelsesområdet, begriber jeg simpelt hen ikke.
Men mærkværdigheder har også deres plads, og særlig når vi nærmer os midnat.
Så lad os da endelig bare tage en diskussion af det.
På den baggrund kan I nok regne ud, at vi fra regeringens side ikke er vanvittig meget indstillet på at skulle starte en kulegravning 3 dage inden førstebehandlingen af bemeldte lovforslag på 1.100 sider.
Men jeg vil gerne takke for anledningen til at tale om anbragte børn, for der er simpelt hen noget, der falder mig for brystet i den debat.
Og det er, at jeg mener, at forældrene er kommet til at fylde for meget i den debat.
Jeg mener, at børnene er kommet til at fylde for lidt, og jeg mener, at forældrene i deres rolle som forældre for børnene også er kommet til at fylde for lidt.
Når jeg siger det på den måde, er det, fordi jeg mener, at vi skal gøre alt, hvad vi overhovedet kan.
Jeg tror faktisk ikke, jeg kan forestille mig noget værre, jeg tror faktisk, tanken om, at mine børn blev anbragt, ville være det værste mareridt, man kunne udsætte mig for.
Det tror jeg er en hvilken som helst forælders allerværste mareridt.
Derfor er der jo ingen tvivl om, at når vi har med anbringelse at gøre, skal vi være vanvittig varsomme, og vi skal gøre tingene vanvittig ordentligt.
Derfor er det også vigtigt, at der ikke bliver begået fejl på det her område.
Det, som jeg egentlig synes er det vigtigste i forbindelse med forældrerollen, glider i baggrunden, og det er det, der handler om den biologiske forælder, som har svært ved tilværelsen, og hvis barn bliver anbragt.
Der bruger vi simpelt hen for få kræfter på at hjælpe den forælder.
Vi har for lidt fokus på, at den forælder skal kunne være forælder.
Det er et af de skridt, jeg mener vi får taget med barnets lov på fredag, som jeg er stolt af og glad for at være med til at gennemføre, og den del har fået for lidt luft.
Det vil sige, at der bliver diskuteret retssikkerhed op ad stolper og ned ad vægge, og det er ikke, fordi jeg er uenig i det, for selvfølgelig skal der være retssikkerhed, selvfølgelig skal der være orden i de sager; det giver sig selv.
Det er også derfor, man har gennemgået 722 sager, tror jeg det er – hæng mig ikke op på det præcise tal, men det er lige deromkring – og anbringelsesfundamentet er jo i orden.
Det gælder ikke bare i langt de fleste tilfælde, men i langt mere end 90 pct., langt mere end 95 pct. af sagerne.
Hvis man kogte det ned, ender vi på, at der er et par stykker, hvor der er tvivl, og der er så en enkelt, der står tilbage.
Og det vil sige, at ja, man kan godt finde enkeltsager, hvor der har været problemer, men de enkeltsager bliver blæst op til, at jeg synes, at det kommer til i offentligheden at lyde, som om alle mulige børn bare bliver anbragt.
Jeg har sågar hørt forældre, altså helt almindelige forældre i helt almindelige familier, som har et helt almindeligt barn, der har et handicap, og så er de blevet bekymret for, om deres barn lige pludselig skal anbringes uden for hjemmet.
Og det vil sige, at den diskussion omkring retssikkerhed snublende nemt bliver til noget, hvor vi får jaget en skræk i livet på forældrene, hvor de bare aldrig ville komme i nærheden af at få fjernet deres barn – de ville aldrig komme i nærheden af at få fjernet deres barn.
Det betyder jo ikke, at der ikke kan være forældre til børn med handicap, der får fjernet deres barn, ligesom forældre til børn, der ikke har et handicap, også kan få fjernet deres børn.
Der er 13.500 anbragte børn i Danmark – 13.500.
Der er 20.000 heroinmisbrugere i Danmark, og så er der ret mange mennesker, der f.eks. ikke er heroinmisbrugere.
Der er i øvrigt også nogle af heroinmisbrugerne, der godt kan være forældre, men der er også rigtig mange af dem, der ikke kan.
Det er bare for at få sat nogle af de her tal i relief.