Lotte Rod (RV), 2025-01-08:
Tak for det.
Jeg ved præcis, hvornår jeg forstod, hvor vigtigt det er, at vi har stjernedygtige pædagoger, hvordan det kan ændre ikke bare en hel dag, men den måde, børn ser sig selv på, og dermed faktisk hele deres liv.
Det var i vuggestuen, og min søn havde bidt en af de andre flere gange.
Det var mit første barn, og så var der Marie, den her virkelig dygtige pædagog.
Marie viste mig, at han gerne ville lege, men han kunne ikke finde ud af endnu at sige, at han gerne ville lege, og så gjorde han jo det, som han kunne finde ud af, nemlig at bide sin kammerat i armen.
Så viste hun ham, hvordan han i stedet for kunne fortælle Otto, at han gerne ville lege ved at ae ham på armen, og hun viste mig, at det kunne vi jo så også træne derhjemme.
Så havde min søn været sådan en, der blev misforstået, han ville måske være blevet set som sådan en, der slår.
Jeg ville have følt mig som en virkelig dårlig forælder, men i stedet for så forstod jeg noget.
Det er jo sådan nogle små situationer, der hver eneste dag former, hvem vores børn bliver, hvad det er for en selvtillid og hvad for et selvværd, de vokser op med, om de er nogen, der er med i fællesskabet, eller om de er nogen, der er udenfor og bliver vrede og mister tilliden til de voksne.
Vi har i Danmark lavet en samfundskontrakt, der går ud på, at vi voksne går på arbejde og vores børn er i vuggestuer og børnehaver.
Så skal det dæleme også være det fedeste børneliv, vi giver dem, for vi forældre går faktisk på arbejde, men lige nu lever Folketinget og regeringen faktisk ikke op til vores del af ansvaret med så også at give rammerne til, at vuggestuer og børnehaver er de bedste steder.
Jeg har lige været sammen med nogle af Danmarks dygtigste stemmer på det her område, og jeg vil bare citere en af dem fra Red Barnet, som siger: Børn bliver lige nu kollektivt omsorgssvigtet, og det er politisk bestemt.
Og vi kan lave det om.
Men prøv at høre, lige nu er hver fjerde pædagog den eneste, der er uddannet pædagog på stuen.
Når hun eller han skal noget andet, er der ikke andre uddannede pædagoger.
Der er kun en ud af ti af vores vuggestuer, som har god kvalitet, hvor børnene har en god relation til voksne, hvor de hjælpes ind i legen, hvor de har gode materialer.
Og faktisk er kvaliteten i fire ud af ti af vores vuggestuer utilstrækkelig.
Kun halvdelen af medarbejderne er uddannede pædagoger.
Det er på en eller anden måde helt absurd.
Jeg kunne forstå, at vi havde en diskussion om det, hvis jeg sagde, at 100 pct. skal være pædagoger, og at der så var nogle af jer, der sagde, at det er urealistisk.
Men prøv at høre her: Det, vi diskuterer i dag, er, om det bare i det mindste skal være tre ud af fire, der skal være uddannede pædagoger.
Prøv lige at forestille jer det alle mulige andre steder i vores samfund.
Prøv at tænke, hvis du går til tandlæge, og det så, hver anden gang du kommer ind til tandlægen, er en, der ikke er uddannet.
Eller forestil dig, at du er taget på ferie, og når du så på hjemturen sætter dig ind i flyet, er det en pilot, der ikke er pilot.
Eller forestil dig, som ministeren måske kan forholde sig til, at du er ved at bygge et hus, og hver anden dag kommer der er en murer, der ikke er murer.
Hvorfor har vi ikke den samme respekt om den pædagogiske faglighed?
Så kan man ligesom gå to veje i den her tale.
Jeg kan liste al den forskning, alle de rapporter, alle mulige tal op for, hvorfor det er vigtigt, at der er uddannede pædagoger, men vi kunne også have en anden debat.
Vi kunne også tage debatten om, hvem vi gerne vil være, hvad det er for et samfund, vi gerne vil være, hvad det er for et børneliv, vi gerne vil give vores børn.