Mattias Tesfaye (S), 2025-05-16:
Det er jeg meget interesseret i.
Jeg ved ikke, om det er rigtigt, at der er færre personer med lgbt-baggrund i offentligheden, end der er i befolkningen.
Der er i hvert fald flere, der er åbne omkring deres seksualitet i dag, herunder f.eks. homoseksualitet, end man så det, da jeg var ung.
Før hvert folketingsvalg er der jo de her kandidattest, man kan tage.
Jeg plejer at tage en af dem og finde ud af, hvor mange procent enig med mig selv jeg er.
Jeg plejer at ligge sådan på mellem 85 og 90 pct.
Det fortæller jo noget i forlængelse af det, fru Sara Emil Baaring siger, nemlig at når man svarer på de der test, handler det også lidt om, hvilket humør man lige er i, når man skal svare på, om man er meget enig eller forholdsvis enig i et bestemt udsagn.
Når jeg tager den test, er jeg som regel mest enig med en socialdemokrat – en anden end mig selv.
De næste kandidater, der kommer frem, som ikke er socialdemokrater, plejer at være SF'ere eller Venstrefolk, og dem i bunden plejer så at være Radikale Venstre og Liberal Alliance.
Så kan man jo godt få en meget præcis forestilling om, hvem man er mest enig med og mest uenig med, og så skal man ikke have været på Christiansborg ret længe, før man finder ud af, at alle de forestillinger om enighed og uenighed og rød og blå hurtigt bliver lidt mere kompliceret, når man så lander i dagligdagen på Christiansborg.
Jeg synes, at dagens diskussion også er et meget godt billede på, at nogle af de problemstillinger, vi står med i det danske samfund, f.eks. omkring trivsel blandt børn og unge, ikke bare lige kan hældes ned i en klassisk højre-venstre-skala, som vi lærte i samfundsfagstimerne, men at det nogle gange er lidt mere kompliceret, og at vi skal være lidt mere nysgerrige på hinanden og interessere os for, hvad hinanden mener.
Derfor har jeg også været rigtig glad for den her diskussion, som jeg synes viser nogle fine nuancer i forskellige tilgange til at diskutere det her spørgsmål.
Da vi skulle sammensætte Trivselskommissionen, tænkte jeg meget over, hvem der så skulle sidde i sådan en kommission, for det er ikke ligegyldigt, hvem man spørger.
Det har betydning for, hvilke svar man får.
For mig var det vigtigt, at der deltog folk med en universitetsbaggrund, med en akademisk baggrund, folk, der havde interesseret sig for forskning på området, men det var også vigtigt for mig, at der deltog nogle, der måske ikke lige normalt ville blive betragtet som trivselseksperter.
Det kan være folk, der har haft rigtig mange ansatte i fritidsjob, eller folk, der har stærke rødder i det frivillige foreningsliv, eller folk, der har arbejdet med undervisning – formanden for kommissionen er jo forstander på en højskole – for trivsel er nødt til at være noget andet end kun at stirre sig blind på mistrivsel.
Hvis man kigger på et glas, som om det er halvtomt, drejer det også diskussionen i retning af, at vi skal tale om alt det, der er galt.
Derfor er noget af det, jeg blev mest glad for, da jeg læste rapporten, at rapporten også interesserer sig for det glas, der er halvfuldt – altså, hvad er det faktisk, der lykkes?
Hvornår er unge glade?
Hvad giver dem røde kinder og ild i øjnene?
Det var det, der gjorde, at de kom frem til overskriften på deres rapport, »Et dansk svar på en vestlig udfordring«, fordi de siger, at meget af det, vi ved virker, faktisk er noget af det, vi traditionelt har været rigtig gode til i Danmark.
Det er jo, når man kommer hjem fra håndboldtræning; det er, hvis man har følt sig anerkendt og fået løn for noget arbejde, penge, man faktisk selv har tjent; det er den velfungerende danske pædagogiske tradition; det er at gå til spejder, at være sammen med sin familie og faktisk være fysisk sammen med sine venner.
Det er noget af det, der giver røde kinder og ild i øjnene.
Derfor behøver vi ikke at opfinde alt muligt nyt; det handler mere om at styrke nogle af de tilbud, vi i forvejen har i det danske samfund, og som har fået det sværere.
Jeg synes, det blev sagt rigtig godt, da jeg talte med en klubpædagog, der havde fået en ny klub i den kommune, han nu arbejdede i, for kommunen ville gerne investere i de her fritidstilbud efter skolen – en ny, stor, lækker klub – og han var så frustreret over, at de unge ikke kom hen i klubben.
Så spurgte jeg: Hvorfor?
Så sagde han: Det er svært at konkurrere med smartphones og fyldte køleskabe.
Det, han prøvede at sige, var, at da han startede som klubpædagog, tog børnene dér hjem til et hjem, hvor der ingen smartphones var, ingen PlayStation, og der var måske heller ikke altid et fyldt køleskab.
Så det at tage hen i klubben var lige så meget et udtryk for, at det ikke var spændende at være derhjemme.
Men nu er det blevet sværere at få unge op i klubben, fordi folk kan gå hjem og kigge på TikTok eller Instagram, og der er mange, der tilbyder noget til unge, som der ikke er mange vitaminer i.
Det er jo som at spise hvidt brød at sidde og bruge et par timer på at glo på videoer på TikTok, men det er enormt tiltrækkende for mange unge, og det er jo designet til, at de skal blive afhængige af det.
Derfor er det lidt svært at være en klubpædagog.
Selv om man har en ny lækker klub med bordfodboldborde og det hele, kommer de unge ikke af sig selv.
Det er noget af det, jeg synes er det sværeste rent politisk her: Det, der griber ind i folkeskolen – det ser vi i trivselsmålinger – eller på gymnasieområdet eller i sundhedsvæsenet, kan vi regulere.
Vi har vores paragraffer og vores bevillinger, og det er vi verdensmestre til herinde i Folketingssalen.
Det kan vi så diskutere med hinanden i forskellige aftaler og forligskredse.