Søren Søndergaard (EL), 2020-01-30:
Udgangspunktet for den her debat er sådan set hverken EU eller resolutionen.
Udgangspunktet for debatten – og det er der måske ikke så mange, der har forholdt sig til – er, hvad der er sket efter det angreb, som Tyrkiet har gennemført i Rojava i Nordsyrien.
Rojava har jo været et helt særligt område i hele Mellemøsten, ikke bare på grund af forholdet mellem mænd og kvinder, ikke bare fordi det har været relativt fredeligt, ikke bare fordi det har taget imod mange flygtninge, men også fordi folk fra mange forskellige kulturer og med forskellige etniske baggrunde lever sammen der – kurdere, arabere og assyriske kristne.
Derfor har det været et helt specielt område, og derfor er det selvfølgelig meget interessant at diskutere, hvilke konsekvenser det har haft, at et NATO-land, et ansøgerland til EU, et land, som vi på mange måder understøtter, har grebet ind i forhold til det område.
Det er jo ellers noget, der bliver snakket meget om ved højtidelige lejligheder, altså kampen mod Islamisk Stat.
Men det er klart, at når vores NATO-allierede og EU-ansøgerlandet Tyrkiet angriber dette område, må de tropper, der er i det område, selvfølgelig forsvare sig selv i stedet for at fortsætte kampen mod Islamisk Stat.
Så den tyrkiske invasion har været en direkte håndsrækning til Islamisk Stat.
Og det synes jeg er strålende.
Det har vi overhovedet ikke rejst nogen kritik af.
Vi har i øvrigt heller ikke rejst nogen kritik af regeringen, hverken i den her resolution eller generelt.
Vi har tværtimod været glade for, at vi i enighed kunne nå frem til at fordømme det tyrkiske angreb.
Men siden da må vi jo bare konstatere, at der er sket noget.
Der er sket noget siden det tidspunkt, nemlig det, at Tyrkiet på trods af våbenhvilen og på trods af vores krav om, at Tyrkiet skulle trække sig tilbage, ikke bare er blevet, men har fortsat deres angreb.
Lad os bare tage detaljerne.
Nu har jeg selv lige været dernede for at besøge området.
Og det var i midten af december, jeg var der.
Fra oktober til midten af december er der blevet gennemført 148 angreb med landtropper.
Der er blevet gennemført 124 luftangreb fra tyrkisk side.
Der er blevet gennemført 147 angreb med langtrækkende kanoner fra tyrkisk territorium ind i landet.
Det har betydet, at en masse mennesker, ud over dem, der var blevet dræbt i forvejen, er blevet dræbt, og ud over selvforsvarsstyrkerne så også civile.
Det betyder, at yderligere 64.000 – yderligere 64.000 – er blevet drevet på flugt, og det betyder, at 88 landsbyer er blevet invaderet og overtaget af tyrkiskstøttede jihadister, herunder mange kristne landsbyer.
Det er det, der er sket.
Og så tillader vi os i den situation at sige: Skal vi ikke overveje, om ikke vi skal gøre lidt mere?
Vi har gjort noget; det var godt; vi er glade for det.
Skulle vi så ikke overveje, om vi kunne gøre noget mere i en situation, hvor der foregår etnisk udrensning, hvor de oprindelige indbyggere bliver drevet væk, og hvor Erdogan åbent erklærer, at han vil bygge to storbyer i de besatte områder med en halv million indbyggere i hver af de storbyer – en halv million indbyggere i hver af de storbyer i et besat område?
At det ikke er et forslag, der kommer for sjov fra Erdogan, kan vi jo se, i forhold til hvordan han har handlet i Afrin, som han erobrede for 2 år siden, uden det har fået nogle konsekvenser.
På det tidspunkt, hvor han erobrede Afrin, var 98 pct. af befolkningen i Afrin kurdere.
I dag er tallet under 25 pct.