Andreas Steenberg (RV), 2017-05-04:
Første gang, jeg stødte på udfordringerne med kravet om en meraktivitet på 2 pct. hvert år, var tilbage i 2010, tror jeg, hvor jeg var medlem af regionsrådet i Midtjylland og besøgte det, der hedder thoraxkirurgisk afdeling på Aarhus Universitetshospital.
Thorax er det latinske ord for brystkasse, og det, de gør på den afdeling, er, at de får patienter ind akut, og så kan de åbne brystkassen og primært operere i hjertet, hvis der er sket noget der.
Det, de bruger de fleste af deres penge på på sådan en afdeling, er vagtberedskabet.
Der står læger klar 24 timer i døgnet, året rundt, hver dag og også på helligdage, hvis der skulle komme en patient, der akut har brug for at få foretaget en operation i brystkassen.
Jeg var ligesom mange af mine kollegaer i regionsrådet meget imponeret af og duperet over, hvad de kunne – det var virkelig blå blink og at redde liv – og kæmpe respekt for sådan en afdeling og selvfølgelig også for mange andre afdelinger, men som overlægen sagde: Når I så siger, at jeg skal behandle 2 pct. flere hvert år, skal jeg jo egentlig regne med, at der er 2 pct. flere, der falder om; hvordan skal jeg have nogen som helst mulighed for at påvirke det?
Jeg kan godt lave en analyse til jer, der siger, at det kun er to nætter om året, der kommer nogen, og så kan I skære det væk, men det vil I ikke, for I vil gerne have, at der, hvis der juleaftensnat er en, der falder om, er en læge på arbejde, der kan foretage den her livgivende operation.
Det, man så gør på sådan et universitetshospital, er, at man siger, at den her afdeling ikke skal effektivisere de 2 pct., men så er der bare en anden afdeling, der skal effektivisere 4 pct.
Og sådan kan man blive ved, og sådan ender det altså med at være nogle ret store effektiviseringskrav på nogle bestemte afdelinger og dermed over for nogle bestemte patienter.
Vi tror også, ligesom mange andre har været inde på, i Radikale Venstre, at det her regime med at skabe flere operationer og mere aktivitet på et tidspunkt har givet god mening, altså da det blev vedtaget for mange år siden.
Men nu er vi altså kommet til, at vi skal lave en anden måde at styre på.
Jeg synes f.eks., det er interessant, at man ikke styrer efter, om folk bliver raske.
Det er jo ikke, fordi der er nogen i sundhedsvæsenet, der ikke ønsker at gøre patienterne raske, men det er lidt underligt, at man siger, at hvis bare aktiviteten er foretaget, får de pengene.
Man ser heller ikke på, om patienten har været tilfreds.
Man ser heller ikke på kvaliteten – eller det gør man selvfølgelig, men det er ikke det, man styrer økonomien efter, for der skal bare være noget aktivitet.
Det betyder også, at man ikke har fokus på, om patienten kommer igen, altså om patienten blive genindlagt.
Der er jo rigtig mange patienter, der har en sygdom, der aldrig går væk, og så er det selvfølgelig interessant ud fra et samfundsøkonomisk perspektiv, hvis man kan få lavet behandlingen sådan, at patienten ikke har brug for at komme igen, men kan klare sig selv med den sygdom, som vedkommende nu har.
Derfor er der brug for både af hensyn til samfundsøkonomien, arbejdsmiljøet og patienterne at få lavet en anden måde at styre på.
Vi ender med at stemme for det forslag til vedtagelse, som regeringspartierne
og Socialdemokratiet har foreslået, men vi valgte ikke at være medforslagsstiller, fordi vi ønskede, at man gik lidt længere og i retning af nogle af de andre forslag til vedtagelse, hvor der står, at det allerede skal væk i år.
Det ønsker man så ikke, før man har forhandlet med regionerne.
Men man er trods alt kommet så langt, at man siger, at man på et tidspunkt vil have et nyt styringssystem.
Vi er rigtig glade for, at både regeringen og Socialdemokratiet er gået i den retning, og derfor stemmer vi for det forslag til vedtagelse, men vi håber også, at det sker allerede i år, og vi ønsker Danske Regioner held og lykke med forhandlingerne.
Vi krydser fingre for, at det lykkes at få det igennem allerede i år.