Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2024-02-27:
Tak for ordet.
Jeg tror egentlig, at Den Uafhængige Politiklagemyndighed gør det, så godt som de kan, med de redskaber, som de nu engang har for hånden.
Den debat, som jeg egentlig prøvede at rejse i dag, handler rigtig meget om de redskaber, som de ikke har, men som de burde have.
Men hvis man skal diskutere forbedringer af Den Uafhængige Politiklagemyndighed, skal man nok altid indlede salgstalerne med, at vi har et godt politi.
Jeg tror faktisk, at man bliver politimand for at hjælpe andre, og det gør de fleste også.
Hver eneste dag skal de tænke rigtig hurtigt, når de tumler rundt med fyldebøtter, og når de håndterer bandemedlemmer eller meget syge mennesker med sindslidelser.
Det går godt, og det gøres professionelt næsten altid.
Og ja, nogle gange klager borgerne over det, og nogle gange vil de bare gerne have en undskyldning, og så kan sagen klares i mindelighed.
Men andre gange ønsker de rent faktisk også, at sagen bliver undersøgt nærmere, og det er jo her, jeg mener, at Politiklagemyndighedens sagsbehandling har et svagt punkt.
For de sager, vi tit diskuterer, er jo de sager, som også undersøges ringest eller mindst grundigt.
Det er de magtanvendelser, som borgerne filmer, hvor de mener politiet går for langt, som kan opleves unødigt voldsomme, og som går viralt i medierne.
Her er det selvfølgelig ikke særlig hjælpsomt, når medierne også viderebringer dokumentarer, som senere viser sig at være vildledende og manipulerende som sagen om den syriske familie i Vejle.
Det skaber bare unødige brister i tilliden til politiet, og ikke mindst udløste det helt voldsom og uacceptabel chikane mod betjentene og deres familier.
Her mener jeg faktisk, at medierne og ikke mindst DR, som bragte den her dokumentar, bør have meget røde ører.
Magtanvendelser er jo sjældent kønne, men det er langtfra det samme, som at de er ulovlige og forkerte.
Politiet skal jo kunne gribe relevant ind, hvis en borger er voldsom, og man bliver nødt til så også at anvende den fornødne magt for at stoppe vedkommende.
Borgeren indgiver klagen på skrift, og så må man jo håbe, at borgeren har kunnet finde ud af, hvordan han så skulle gøre det.
Det forelægges politimanden, som så også svarer på skrift og heller ikke nødvendigvis høres, og så træffer man afgørelsen.
Det betyder, at der ikke er de samme gode redskaber til at undersøge sagen, som hvis det efterforskes strafferetligt med edition, aflytning, direkte indhentning af videomateriale osv.
Jeg siger ikke, at man skal anvende de allerskarpeste værktøjer i retsplejeloven hver eneste gang – det tror jeg ville være alt, alt for meget – men det virker bare ikke hensigtsmæssigt, at det altid skal køre i det her forvaltningsretlige spor.
Hvorfor?
Jeg har ikke kunnet se nogen steder i forarbejderne, hvorfor man har valgt lige præcis den løsning, og jeg kan heller ikke se de gode begrundelser for, at vi skulle nægte Politiklagemyndigheden at kunne indlede en undersøgelse med de værktøjer, som man bruger i andre sager.
En klageordning, skal man jo huske, skal være til for borgerne.
Det er jo derfor, vi har den her klageordning.
Den skal være stærk, når det gælder klager over en myndighed, som kan anvende magt, og så skal den selvfølgelig også tilbyde en ordentlig retssikkerhed for betjenten, men det siger retsplejeloven jo også ret præcist.
Der er rigtig mange betjente, som siger, at det lidt er som en sort sky, der hænger over hovedet på dem, når DUP'en har deres sager.
Det er hårdt og belastende, fordi sagsbehandlingstiden er lang.
Det bliver vi selvfølgelig også nødt til at gøre noget ved, og det handler om ressourcer.