Per Larsen (KF), 2021-03-26:
Tak for det, og tak for de positive tilkendegivelser, som der jo trods alt har været i forhold til vores forslag.
Vi ved jo godt, hvad det betyder at have sin egen praktiserende læge.
Det betyder måske ikke så meget, hvis man er sund og rask, men hvis man kommer til at fejle noget og bliver syg, så har det en overordentlig stor betydning, at man kender sin læge, og at lægen kender sine patienter.
På samme måde har lægen meget lettere ved at stille diagnosen, når en velkendt patient enten ringer til lægen eller kommer ind ad døren, frem for det er en helt fremmed patient, som man ikke har set før.
Almen praksis er unik med højt patienttilfredshed, høj kvalitet, høj patientsikkerhed.
Ja, det eneste, man næsten kan nævne, som er uheldigt, er jo, at man har så stor mangel på familielæger.
Jeg har også fremsat forslag om at uddanne nogle flere læger end dem, der er planlagt.
Det var desværre uden den store opbakning fra regeringens side.
Vi ved, at en stærk primær sektor sikrer lavere dødelighed i forhold til en række sygdomme.
Længere middellevealder, mindre ulighed og bedre livskvalitet, mere relevant brug af hospitalerne, i og med at der bliver færre indlagte, lavere vækst i sundhedsudgifterne, og sådan kan man fremdrage en række positive ting ved at have en stærk primær sektor, hvor der er kontinuitet mellem lægen og patienten.
Men det kræver kontinuitet – altså at man har en fast læge, som har sit faste personale af sygeplejersker, sekretærer, fysioterapeuter, og hvad der ellers er i klinikken, som giver patienten tryghed ved at komme hos den praktiserende læge, altså en familielæge, som har et ydernummer og et antal patienter, som typisk er 1.600-1.800.
Der er så nogle læger, der har flere, og som har påtaget sig et større ansvar, simpelt hen fordi vi har mangel på læger.
Som nævnt har vi jo for få praktiserende læger, dels fordi der er blevet uddannet alt for få gennem tiden, dels fordi det har været mere attraktivt at søge ansættelse på hospitalerne, end det har været at være praktiserende læge.
Sandheden er jo, at vi aldrig har haft så mange læger, som vi har i dag, men vi har stadig væk stor mangel ude i front, ude i almen praksis.
Det har så betydet, at man har været nødt til at sikre borgerne lægedækning på anden vis.
Det kan være via regionsdrevne klinikker eller klinikker, der har været i udbud, der jo så på den måde drives af nogle firmaer.
I 2013 ændrede folketingsflertallet, som det også blev nævnt i dag, lovgivningen, så én læge kunne eje op til seks kapaciteter, seks ydernumre – altså ydernumre med tilhørende patienter.
Også Dansk Folkeparti, Enhedslisten og Liberal Alliance stemte imod lovændringen.
Nu begynder vi så at se problemerne med stråmandsklinikker, altså klinikker, hvor ydernumrene ejes af en læge, men hvor det er et firma, som så står for driften.
Firmaet bemander så klinikken med ansat personale, herunder nogle læger, som typisk er på nedsat tid.
Det kan være ældre læger, læger, som ikke nødvendigvis er uddannet som almen mediciner, men har et andet speciale, men som arbejder under delegation af ejerlægen, som måske aldrig ses i klinikken.
I Det Konservative Folkeparti er vi inderligt imod sådanne konstruktioner, hvor en enkelt læge, som måske aldrig selv viser sig i en af klinikkerne, overlader driften til selskaber, som reelt driver praksis, f.eks. 6 ydernumre med 1.200 patienter.
Der er tillige den ulempe, at unge læger, som er klar til at få foden under eget bord, og som drømmer om at få sin egen praksis, bliver tilsidesat, fordi ydernumrene pludselig bliver voldsomt dyre og kostbare.
Vi ser nu firmakonstruktioner, som byder millionbeløb på ydernumre, som tidligere kunne overtages af en ung læge kvit og frit.