Pelle Dragsted (EL), 2016-12-15:
Som det allerede er fremgået, synes jeg, det her er et rigtig godt forslag.
Spørgsmålet om Finansministeriets økonomiske antagelser er også noget, vi i Enhedslisten har været stærkt optagede af, ikke mindst efter at vi var parlamentarisk grundlag i sidste periode og oplevede, hvor stor en rolle de antagelser spiller for, hvad der er muligt og hvad der ikke er muligt at gennemføre.
Det, der boner positivt ud på en anden måde, er, når man giver flere penge til dem oppe i toppen af samfundet, f.eks. ved at sænke topskatten.
Det er skåret helt ind til benet den måde, som den regnemaskine ovre i Finansministeriet regner på i dag.
Hvis det nu var rigtigt, var det selvfølgelig fint, men der er to problemer med den regnemaskine.
Det ene er den usikkerhed, der er, om de effekter, man har med, og det andet er de effekter, man slet ikke har med, og som er det, som forslaget i dag vedrører.
Men lad mig lige starte med de andre.
En af de antagelser, der er, er jo, at lavere skat i toppen af indkomstskalaen vil få mennesker til at arbejde mere.
Jo, på ét studie, et dansk studie, med data tilbage fra 1996.
Det er altså over 20 år gamle data fra en survey, hvor man spurgte til tilbøjeligheden til at arbejde mere ved skattelettelser.
Det er det, det grundlæggende baserer sig på.
Det kunne jo være, at der i den mellemliggende periode, bl.a. fordi topskatten har været sænket flere gange siden, eller fordi menneskers tilbøjeligheder og ønsker har ændret sig, at det ikke længere er tilfældet.
Men man baserer sig altså på det her studie.
Det er også derfor, at da Folketingets uafhængige økonomer undersøgte det, kunne de konstatere, at der er stor tvivl om det.
Er der en effekt?
Hvor stor er den?
Vi ved det grundlæggende ikke, fordi den række studier, der er lavet siden – nu bliver det lidt teknisk – baserer sig, hvordan indkomsten ændrer sig, og det er ikke nogen god måde at måle de dynamiske effekter på, fordi der kan være en række andre faktorer, der spiller ind, bl.a. dem, der hedder income shifting.
Den anden del af det er jo kompensationsgraden, altså antagelsen om, at hvis man gør arbejdsløse fattigere, vil de tage sig et arbejde, som man siger, som om arbejde er noget, de tog ned fra hylden.
Det er egentlig også en fabelagtig antagelse.
De har peget på, at en aktiv arbejdsmarkedspolitik som den, der har været ført i de nordiske lande, ophæver de dynamiske effekter af ydelserne, men det er sjovt nok ikke en antagelse, som Finansministeriet har valgt at inddrage.
Så er der det, der mangler: effekterne af investeringer i andre ting, f.eks. i velfærden.
Det er jo egentlig absurd i et land som Danmark, som er blevet rigt netop på at have en stærk offentlig sektor, på vores flexicuritysystem, at man ikke måler effekterne.
Når man laver en dagpengereform, måler man på kompensationsgraden.
Man måler ikke på, om det f.eks. fører til, at lønmodtagernes organisationer vil kræve længere opsigelsesvarsler og de konsekvenser, det har for vores økonomi.
Så siger man, at der ikke er empiri.
Så kan man sige, at det netop er derfor, at det her forslag bliver fremsat.
Men der er faktisk også empiri.
Man har jo arbejdet med evidens i lang tid, bl.a. af social indsats.
Der ligger faktisk solid empiri for virkningen af sociale investeringer.
De skal selvfølgelig kobles med de modeller, man nu regner med, og det er det, der er brug for.
Men lad os nu tage det for gode varer, at der ikke er empiri.
Det ændrer jo ikke ved, at de her modeller ikke giver os et sandt billede af virkeligheden.
Selv om det ikke har været en forskningsmæssig trend at undersøge, betyder det jo ikke, at virkeligheden ikke er derude.
Vandet i glasset vil stadig løbe ud af glasset, når jeg vender det på hovedet, selv om der ikke var nogen, der havde undersøgt det.
Det betyder altså, at vi som politikere står tilbage med et stort problem, og det er, at når vi skal vedtage lovgivning hernede, får vi at vide, at der er den og den effekt, men den effekt er der ikke ude i virkeligheden, fordi ude i virkeligheden er der nogle effekter, vi ikke har målt på.
Men det ændrer ikke ved, at vi dermed laver lovgivning i blinde, og at vi oven i købet baserer vores økonomiske politik på det.
Så vi risikerer grundlæggende at føre en hamrende uansvarlig økonomisk politik, der betyder, at de penge, vi troede var i kassen fremadrettet, ikke er der alligevel.
Så vi har to muligheder: Enten lader vi være med at regne med dynamiske effekter overhovedet – det var det, hr. René Christensen var inde på; det gjorde man før 1990, og så tager vi det i kroner og øre – eller også får vi en regnemaskine, som rent faktisk afspejler virkeligheden.