Ole Birk Olesen (LA), 2019-11-12:
Tak for det.
Jeg har en meget klar fornemmelse af, hvad der er foregået her, og det ikke et smukt syn.
Jeg forstår det sådan, at kommunerne indtil 2015 troede, at de ikke alene havde en hjemmel, men også en pligt til at yde den her hjælp, og derfor gjorde de det.
Så sker der det, at man ved retten tolker loven sådan, at der ikke er hverken hjemmel eller pligt til at yde hjælpen til overvågning i eget hjem af børn, der er fyldt 18 år.
Kommunerne med deres organisation KL ser så muligheden for at få nogle penge, som de tidligere ikke har fået, ved at loven jo skal laves om til, at de nu får en pligt, som de øjensynligt ikke havde tidligere, og når de får en ny pligt, skal de også have nogle nye penge – sådan er forhandlingsmiljøet mellem staten og kommunerne – og det vil sige, at nogle udgifter, de har haft tidligere, men som de ikke behøvede at have, vil de nu pludselig have en kompensation for, fordi retten har slået fast, at de hverken har hjemmel eller pligt til at yde den her hjælp.
En snarrådig regering kunne i den situation – og jeg må jo erkende, at jeg har været en del af den regering, men jeg har dog ikke været socialminister – jo bare have givet kommunerne hjemmelen uden at give dem pligten.
Så kunne de have afholdt de gamle udgifter, som de ville, og de ville ikke kunne kræve nogen penge af staten for at afholde de udgifter, som de har haft tidligere, og som de åbenbart godt har kunnet finde penge til.
Men der er gået et eller andet i gang der – måske har der siddet en socialminister og talt med en partifælle ovre i Kommunernes Landsforening og tænkt, at de da også skulle have nogle penge.
I stedet for bare at give dem lov til at afholde den her udgift er man gået med på ideen om, at de skal have en pligt til at afholde udgiften, og derfor skal de have nogle penge fra staten.
I hele det her spil har så familierne med de handicappede børn, som fylder 18 år, været gidsler for, at Kommunernes Landsforening har set en mulighed for at score nogle ekstra penge
, og for en regering, der ikke var vågen i timen og sagde: Ved I hvad, I kan få lov til at fortsætte med den her praksis, uden at der er pålæg om, at I skal det, og dermed kan I afholde de udgifter, men I skal ikke have nogen penge af staten for det. I øvrigt har I jo haft pengene tidligere, for I har jo afholdt udgifterne.
Det er selvfølgelig glædeligt, hvis pengene findes, men hvis de ikke findes, er der jo kun én ting at gøre, og det er – i stedet for at snakke om alle de penge, kommunerne bør have – med det samme at lave loven om, sådan at kommunerne har hjemmel til at bruge pengene, uden at de har pligt til at bruge pengene, for så kan de fortsætte den praksis, de havde før 2015, hvor de faktisk brugte pengene, uden at staten gav dem penge.
Men sagen er bare, at kommunerne har afholdt de her udgifter før 2015, og grunden til, at de stoppede med det, er, at der er en dom, der siger, at de slet ikke må afholde udgifterne længere.
Så de har de samme penge til rådighed, som de hele tiden har haft, også før 2015, til det her formål; de er bare holdt op med at yde den service, fordi de har fået en rets ords for, at det ikke er lovligt at yde den service.
Det skulle de jo bare have lov til, og så kunne de have brugt de penge, de har brugt hidtil, men der var åbenbart en minister dengang, der ikke var vågen i timen.