Erling Bonnesen (V), 2019-11-21:
Allerførst tak til Dansk Folkeparti for at tage den her sag op igen.
Navnene på uddannelsesinstitutioner skal være forståelige, og navnene skal give mening og være fornuftige.
Det er klart, at der altid kan lægges forskellige ting ind i, hvordan det så skal vejes af, men jeg kan i hvert fald sige, at der er mange navne på forskellige uddannelsesinstitutioner, der allerede er helt okay og helt i orden, og det hører jeg heller ikke nogen betvivle, men der er bestemt også eksempler på navne, som allerede har været nævnt, som godt kan give anledning til, at der bliver set på det her område igen.
I forlængelse af det synes jeg, det kunne være fint, og jeg ved ikke, om det var sådan, det skulle forstås, hvis ministeren ville – vi kan jo næsten sige det på godt dansk – sætte vand over til en kop kaffe, så vi kunne få en snak om det her.
Det synes jeg da kunne være ganske fint, hvis det var sådan, det skulle forstås.
Vi er enige med forslagsstillerne i, at det er vigtigt at værne om det danske sprog.
Vi er også enige i, at uddannelsesinstitutioner skal anvende et navn, som er både genkendeligt og retvisende.
Men det her er også en debat, der handler om noget principielt, nemlig i hvor høj grad institutionerne skal have selvbestemmelsen, og i hvor høj grad det skal reguleres fra centralt hold.
Der er det jo ikke nogen hemmelighed, at vi i Venstre er et meget decentralt parti.
For kort at opsummere det, vil jeg sige, at forslagsstillerne, som jeg har forstået dem, mener, at der er et behov for en gennemgang af reglerne for navngivning af de her uddannelsesinstitutioner med henblik på at komme med et forslag til, hvordan det bedst sikres, at uddannelsesinstitutioner får danske hovednavne.
I dag er reglerne sådan, at bestyrelserne på institutionerne beslutter deres navne.
Det er bestyrelserne, der har kendskab til deres egen institution, elever, uddannelse osv., og det er derfor også i udgangspunktet dem, der er bedst til at vurdere, om institutionernes navne er let genkendelige for uddannelsessøgende og aftagere af de uddannede.
Derudover følger det af institutionslovgivningen på Undervisningsministeriets område, at institutionens navn godkendes af ministeren, og ved godkendelsen foretager ministeren så en vurdering af, om det foreslåede navn er misvisende eller kan godkendes, eller om der skabes risiko for forveksling med andre institutioner eller for den sags skyld private firmaer.
På Uddannelses- og Forskningsministeriets område gælder det, at institutionernes navne fastsættes i institutionens vedtægt, som ligeledes skal godkendes ministeren.
Vi har også noteret os, at den nuværende undervisningsminister har omtalt nogle uddannelsesinstitutioners navne som mærkelige, og hun vil, i hvert fald ifølge de udtalelser, vi har forstået, også sætte en stopper for den slags navngivning i fremtiden.
Så det tyder på, at der er flere, der er klar til at tage en snak om det.
Endelig er det værd at fremhæve, at langt de fleste uddannelsesinstitutioner allerede anvender et dansk navn.
Der er altså kun tale om nogle institutioner, der anvender et navn, som det måske næsten ikke kan opfattes hvad dækker over.
Det er selvfølgelig vigtigt, at alle uddannelsesinstitutioner anvender et genkendeligt navn, og vi appellerer derfor til, at institutionerne bruger et dækkende dansk navn, når de agerer inden for landets grænser.
Så langt deler vi bestemt forslagsstillernes holdning.
Så kort og godt kan vi sige, at det fremsatte konkrete beslutningsforslag nok er lidt for kategorisk, så derfor kan vi som sådan ikke støtte det, men vi ser frem til at få det drøftet nærmere.
Uddannelsesinstitutionerne er de bedste til selv at navngive deres institutioner og med godkendelse af ministeren, men der er behov for at se nærmere på de såkaldte skæve situationer, og det sådan set også det, vi forstår der er intentionen i forslaget.
Navnene skal være forståelige og give mening.
Så vi ser, om der kommer en invitation ud til os til en snak.