Nanna W. Gotfredsen (M), 2024-05-03:
Tak for ordet, formand.
Tak for debatten her.
Jeg havde egentlig mest lyst til at blive siddende og lytte til jer, for jeg har, som alle her ved, været en del af det her og også været igangsætter af debatten tilbage i 00'erne.
Den har dog aldrig herinde haft så højt og smukt et niveau, som den har i dag.
Det er en stor fornøjelse.
Tak for fremsættelsen af forslaget.
Man skal ikke google mig ret længe for at finde ud af, at jeg ikke er spor vild med straffelovens § 233.
Når den angives at ville beskytte dem, der sælger seksuelle ydelser, og ikke gør det, så får jeg det fysisk dårligt.
Vi kan ikke være det bekendt.
Stadig er det ret komplekst.
Altså, i forbindelse med en dokumentar, som bliver nævnt her, har man på TV 2 og TV 2 News trukket rigtig meget på en professor, der ser ud til ikke at kende lovgivningen.
Så det er nok rigtigt at sige, at den ikke beskytter; måske beskytter den mere, end vi tror, jævnfør højesteretsdommen fra 2013 om telefondamen.
Men der er også en gråzone, og der er nogle, der betaler prisen for den gråzone.
Det er dem, vi alle gerne vil gøre noget godt for.
Kriminalisering inklusive den de facto-kriminalisering, som straffelovens § 233 er skyld i, er at stigmatisere.
Idéen med at kriminalisere er, at nogle skal stigmatiseres og udstødes, fordi de skal opføre sig ordentligt.
Det er det simpelt hen ikke rimeligt at udsætte sexarbejdere for, og det er derfor, at den internationale sexarbejderbevægelse jo råber på engelsk: Stigma kills.
Og det er rigtigt.
Stigma dræber, siger de i Norge, og vi skulle måske også begynde at sige det her.
Historien er virkelig brutal.
Jeg har før sagt, at jeg ikke er politiker.
Når man ikke er politiker, bliver man heller ikke sådan en minister, der på et tidspunkt siger undskyld.
Men vi skylder faktisk undskyldninger helt tilbage fra middelalderen og frem, i forhold til hvordan vi har behandlet sexsælgere, udstillet dem bundne på byens torve, skåret næsen af dem, forvist dem fra byerne og pålagt dem at gå med skøgehatte, som var sorte og røde, så alle vidste, hvad de var for nogle.
Det, vi taler om her i dag – det er blevet sagt igen og igen, og jeg er vild med det – er, at det simpelt hen ikke nytter at tale om det her fænomen i ental.
Der er så mange ansigter, og det er en lang samtale, vi skal have på et oplyst og vidensbaseret grundlag med hinanden og med dem, det handler om.
Det er en forudsætning for at kunne skabe de løsninger, der er brug for.
Vi skal insistere på den samtale.
Jeg kan næsten ikke være i, at pressen er så uoplyst, at den ikke opdager det, når en professor ikke gengiver lovgivningen, som den er.
Det vil jeg da gerne også gå sammen med jer her i salen om.
Man har ikke været gadejurist i mere end et kvart århundrede, som jeg har – i øvrigt med afsæt i Skelbækgade, hvor sexarbejder- og gadesexsalgsscenen var på det tidspunkt i et andet årtusind, altså i slutningen af 1990'erne – uden at få øje på, at der er tvang, tvingende omstændigheder, og så også individuelt truffede valg.
Bare for at sige, hvad mangfoldigheden er, kan jeg nævne et eksempel: En heroinbrugende kvinde, som jeg allerede dengang havde lært utrolig meget af, havde haft nogle kunder, så hun havde stof til næste morgen – det var, før vi kom i gang med heroinbehandlingen – og så skulle hun egentlig væk fra gaden, altså slutte på jobbet og slutte med at lave penge for den dag.
Der var sushi lige kommet frem, og hun var helt vild med rå fisk, så hun tog lige en kunde mere for at kunne købe sushi til aftensmad.
Så i løbet af samme dag er der tvingende omstændigheder og egne valg, også på gaden, og det var derfor, at jeg gik ind i debatten dengang og indtog det, jeg uhæmmet har kaldt den fænomenale tilgang.
Det handler ikke om for eller imod; det er ligegyldigt.
Fænomenet er nemlig bedøvende ligeglad med, hvad vi hver især mener.