Kirsten Normann Andersen (SF), 2018-05-03:
Tak for det, formand.
Der er ingen borgere, der drømmer om at være afhængige af hjælp.
De fleste borgere ved faktisk godt selv, hvor skoen trykker mest.
Andre har brug for professionel hjælp til at få overblikket over behov for indsatser.
Jeg er helt enig med de mange organisationer, som peger på, at en koordineret indsats, én plan, er et rigtigt skridt på vejen, og jeg er også enig med dem i, at det slet ikke er nok.
For nylig mødte jeg en ung kvinde, som lider af gigt.
Hendes samarbejde med kommunen strakte sig over fire forvaltningsområder, som hver især havde de bedste intentioner, men som hver især også kom på tværs af hinandens planer.
Den unge kvinde selv kæmpede sådan set først og fremmest bare for et liv uden smerter, men også et aktivt liv og selvforsørgelse, hvor der kunne tages hensyn til, at sygdommen skiftevis var aktiv og i ro.
Hun havde selv mest tillid til sundhedsforvaltningens forståelse for hendes situation, for som hun sagde: Hvis hun ikke havde været syg, havde hun jo sådan set ikke haft brug for de andre.
Også samfundsøkonomisk giver det mening, hvis kommunen selv tænker lidt mere på tværs.
Jeg bliver eksempelvis ked af det, når Daniel får afslag på den benprotese, som gør det muligt for ham at passe et fuldtidsjob.
Det dårligere alternativ, som socialforvaltningen mener er godt nok til unge Daniel, vil nemlig med sikkerhed betyde, at Daniel belaster sin hofte så meget, så han på sigt ikke kan passe sit job, og så bliver det dyrt for en anden forvaltning, som Daniel slet ikke ønsker hjælp fra.
De eksempler, jeg har nævnt, er desværre ikke umiddelbart omfattet af lovforslaget.
Jeg nævner dem alligevel, fordi det er eksempler på, at det både menneskeligt og samfundsøkonomisk kan betale sig at sætte ind med den rigtige hjælp på det rigtige tidspunkt.
Det er det første skridt, som det her lovforslag er et udtryk for, og derfor også et rigtigt skridt, som på den lidt længere bane bør understøttes af nødvendig lovgivning, som for alvor gør det muligt for kommunerne at tænke tværfagligt både økonomisk, men også menneskeligt, og placere ansvaret for koordineringen der, hvor det giver bedst mening.
Derfor giver det også mening, når Socialrådgiverforeningen og andre peger på, at den koordinerende sagsbehandler er nøglen til, at planen for alvor kan lykkes, og det giver mening, når flere peger på, at der er behov for at revurdere, om det beskæftigelsesmæssige fokus altid skal have den højeste prioritet.
Det vil på en række områder give mening, hvis beskæftigelsesforvaltningen afgav både ansvar, kompetence og ressourcer til andre forvaltningsmæssige områder, at vi gav kommunerne frihed til at lade beskæftigelsesforvaltningen sidde på hænderne, mens andre forvaltninger arbejdede med det, der var den umiddelbare årsag til forsørgelsesproblemet, men også at vi genovervejer de tidsmæssige begrænsninger, som jo alt andet lige er gennemsnitsbetragtninger.
Sidst, men ikke mindst vil jeg også lige kaste et par bemærkninger efter spørgsmålene om datadeling og samtykke.
Det er afgørende for en plans succes, at borgerne kan være trygge ved, at personlige data behandles med den fortrolighed, som der bør være, og det er afgørende for planen, at borgernes retssikkerhed ikke krænkes af unødvendig deling af personlige oplysninger.
Og på samme måde er vi kritiske over for den del, der handler om opsporing og overvågning.
Jeg tror derfor også, at vi skal arbejde for, at borgerne i højere grad har let adgang til egne oplysninger, herunder adgang til at kontrollere, hvem der har haft adgang til personlige data, og hvad de er brugt til.
Jeg havde ønsket mig en mere ambitiøs plan, men jeg har heldigvis også noteret mig, at ministeren er enig i, at det her forslag netop kun er første skridt, og jeg har på ordførermødet netop også noteret mig et løfte om, at vi straks efter vedtagelsen af det her forslag arbejder videre med de udeståender, der fortsat er, i forhold til én indgang, én sagsbehandler og én fuldstændig plan.
SF stemmer for forslaget.