Henrik Dahl (LA), 2019-02-08:
Tak for ordet, formand.
Jeg vil starte med at sige tak til Dansk Folkeparti for at indkalde til den her forespørgselsdebat.
Der findes mange debatter, som har en tilbøjelighed til at forhekse dem, der deltager i dem, og det var måske det, vi lige hørte et eksempel på for et øjeblik siden.
For hvordan kommer forhekselsen til udtryk?
Den kommer til udtryk på den måde, at alle deltagerne i debatten med et trylleslag begynder at sige tåbelige ting, ting, der gør enhver progression i samtalen umulig, og som dermed også gør håbet om en konklusion udsigtsløs.
Det kan jo godt være, at jeg selv kan risikere at blive ramt af forhekselsen ved at gå tæt på emnet, men jeg vil prøve at fremlægge noget, der kunne være en byggesten til en rationel samtale om det her emne.
Hvis man underkaster sig selv en eller anden diæt, er det et personligt projekt, og det kan jo have mange årsager.
Hvis man gør en diæt til en markør for, om man er inde eller ude af det gode selskab, så er det noget andet end et personligt projekt.
Så er det en form for identitetspolitik, og identitetspolitik er jo noget, der har mange definitioner.
Nogle af de bedste kan man læse hos den spanske sociolog Manuel Castells.
Han udgav for mange år siden et trebindsværk om den tidsalder, vi lever i, og hele bind 3 handler om identitetspolitik, så jeg kan ikke gennemgå det her fra talerstolen.
Men jeg vil nøjes med at sige, at identitetspolitik er en form for politik, som repræsenterer et opgør med grundforudsætningerne for et liberalt demokrati.
For forudsætningen for et liberalt demokrati er, at vi er bestemt som to ting på en gang.
Vi er bestemt som individer, og vi er bestemt som almene væsener.
Som individer har vi nogle rettigheder, og som almene væsener har vi nogle helt almene kendetegn.
Vi har vores liv og vores værdighed, som er ukrænkelige størrelser, vi har ens rettigheder, og vi har en rationalitet, der er bindende for alle, fordi vi alle sammen er rationelle mennesker.
I princippet er al identitetspolitik antiliberalt.
Hvad man har af rettigheder i en identitetspolitisk optik, afhænger af, hvem man er; om ens argumenter er gode, afhænger af, hvem man er; om man bør anerkendes som menneske og tildeles værdighed, afhænger af, hvem man er.
Spørgsmålet er, om identitetspolitik er af det onde.
Det behøver det ikke at være, for det er som regel altid irriterende, men rent principielt er det ikke af det onde at være irriterende.
Det er bare irriterende.
Men at opdele verden i halal og haram er en form for identitetspolitik, og dermed er det også sagt, at det pr. definition er antiliberalt.
Det er en opdeling, der opløser alle de begreber og distinktioner, vores samfundsorden bygger på, og specielt hvis man forsøger at knæsætte opdelingen med magt.
At tvinge borgerne i et liberalt samfund til at anerkende distinktionen mellem halal og haram, er for mig ensbetydende med at tvinge borgerne til at anerkende et ikkeliberalt eller antiliberalt standpunkt.
Det er at indrette sig på antiliberale principper, og det er jo sådan set kernen i det, som man nogle gange kalder islamisering: at tvinge ikkemuslimer til at anerkende islams regler.
Derfor takker jeg sådan set for debatten, for det er jo lige præcis det, det drejer sig om.
Jeg kunne godt tænke mig, at vi måske på et mere principielt niveau kunne diskutere, hvordan vi i et liberalt samfund sikrer, at personer, der ikke er muslimer, til enhver tid kan blive fri for at anerkendte islamiske regler, så ikkemuslimer kan tegne profeten lige så meget, de har lyst til, fordi det ikke er deres profet.
Det er det, der er kernen i et liberalt samfund: at islamiske regler er fuldstændig uvedkommende for ikkemuslimer, og derfor håber jeg, at vi en dag kan tage en helt principiel debat om det væsentlige spørgsmål, der er blevet rejst her.
Men tak for at rejse debatten.