Pia Olsen Dyhr (SF), 2024-05-29:
For et par uger siden lagde KL en video ud.
I videoen ser man en stribe af landets borgmestre strække en elastik til det yderste.
Og spørgsmålet i filmen lyder: Hvornår springer elastikken?
Ja, hvornår springer elastikken?
Budskabet er ikke til at tage fejl af.
Der er for milliarder af kroner i skattelettelser på vej ud til de i forvejen mest velhavende danskere.
Og vi har som samfund aldrig været rigere end i dag.
Imens strækkes elastikken til det yderste ude i kommunerne, og det samme gælder i regionerne.
Det rammer mennesker med handicap.
Det rammer de ældre.
Der er børn, der mistrives, børn, der ikke lærer det, de har behov for, ældre, som sidder alene uden den omsorg, personlige pleje eller den veltillavede mad, de har brug for.
Nogle af vores allermest udsatte borgere i Danmark, mennesker med handicap, låses med regeringens nye aftale ind i en endnu strammere økonomistyring.
Der er blevet flere borgere med behov for hjælp.
Der er kommet flere børn med udfordringer.
Så hvornår springer elastikken?
Faktisk tror jeg, at den er sprunget mange steder.
Den stramme kommunale økonomi betyder, at der hver eneste dag er problemer, der ikke bliver løst.
Der er fysiske rammer, der ikke vedligeholdes.
Der er alarmklokker, som man vælger at sidde overhørig, for hvis man reagerer på klokken, vil det koste penge – penge, man vel at mærke ikke har i kommunens kasse, penge, der vil gå fra noget andet, som jo også er vigtigt.
Man siger, at en lille sten kan vælte hele læsset.
Så når Randers Kommune f.eks. selv skal betale hovedparten af regningen for oprydningen efter ulykken i Ølst, rammer det efterfølgende på kernevelfærden.
Helt sagesløse borgere får forringet velfærd, fordi kommunerne ikke har rum til uforudsete udgifter og regningen for ét område så skal fordeles på de andre.
Vi har simpelt hen brug for at få vores prioriteringer i orden.
Vi har brug for som land, som nation, som borgere, som politikere at få vores værdier på plads.
Gennem mere end 20 år er danskernes generelle velstand steget.
År efter år er råderummet opjusteret.
Beskæftigelsen er tårnhøj.
Og skattelettelse er fulgt på skattelettelse.
De mest velhavende 10 pct. af danskerne bliver bare rigere og rigere, og den rigeste 1 pct. øger bare deres formue og ejer mange, mange gange mere end størstedelen af resten af danskerne.
Samtidig står vi i en fuldstændig vanvittig tilspidset sikkerhedspolitisk situation og med et dramatisk forværret trusselsbillede.
Den meningsløse, vilkårlige vold, som statsministeren nævnte tidligere i dag i sin tale, giver store problemer, men der er også bander og advokater, der i forening dræner samfundets kasser.
Og så vælger regeringen at dele skattelettelser ud.
Vi har altså brug for at tage de virkelige problemer alvorligt, og vi har brug for at agere i overensstemmelse med dem.
Men regeringen lader skattelettelser komme foran velfærd.
Og regeringen kører i et slæbespor i forhold til klimaindsatsen.
Og kommunerne, ja, de kan ikke følge med det demografiske træk og mere end 10 års efterslæb, som har barberet velfærden ned.
Imens deler regeringen skattelettelser ud.
Det går bare ikke.
Det går ikke længere.
Ikke nok med det simrer der også hele tiden en diskussion om højere pensionsalder.
Det er en diskussion om, at pensionsalderen bare kan blive ved med at stige for alle, uanset hvor hårdt et job man har, eller hvor længe man har været på arbejdsmarkedet.
Og de familier, der er ved at bukke under – den tømrer og sygeplejerske, der ikke har fleksibiliteten i deres arbejdstid, og som oplever, at institutionen lukker tidligt, fordi kommunen ikke har råd, eller åbner så sent, at de ikke kan nå på arbejde til tiden – presser man reelt til, at den ene, som typisk er kvinden, hvis vi skal være ærlige, må gå ned i tid.