Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2025-04-01:
Tak, og tak for debatten, og tak for en del tilkendegivelser af, at det her med at nedsætte en partnerdrabskommission, som gransker partnerdrab for at kunne, hvad kan man sige, finde de forebyggende tiltag, som vi kunne gå videre med i de her svære sager, er der en hel del, der bakker op om.
Så er der flere, som ønsker viden om de initiativer, som ligger i den oprindelige handlingsplan, og så er der andre, som bare ikke lige synes, at det er nu, vi skal gå videre med det.
Jeg tror, fru Rosa Lund får ret i, at det ikke bliver sidste gang, jeg kommer til at tage den her debat i Folketingssalen.
Da jeg sådan skulle til at forberede debatten i går, fangede mit øje en nyhed i den lokale avis Vejle Amts Folkeblad.
Der havde man lige præcis fundet en 40-årige kvinde død i sin bil i en landsby uden for Vejle.
I dag kan man så læse, at hendes mand er blevet varetægtsfængslet, og man får jo desværre tanken, at det her drejer sig om et partnerdrab.
Det vil tiden vise om det gør – der efterforskes stadig i sagen.
Men det viser jo, at risikoen for partnerdrab er allestedsnærværende, og som fru Rosa Lund ganske rigtigt sagde, sker der i gennemsnit et partnerdrab om måneden i Danmark.
Og hvis man tager, hvad kan man sige, bandedrabene ud af ligningen – og selv om de er forfærdelige nok, så myrder bandemedlemmerne jo trods alt mestendels hinanden – er partnerdrab faktisk den største enkeltstående drabstype i Danmark.
Og det er altså primært kvinder, som dræbes af en partner eller en ekspartner.
Et er i hvert fald sikkert: Hver gang der bliver begået et partnerdrab, er der nogle pårørende, som mister.
Meget ofte er der jo børn involveret, som mister en forælder og måske endda to forældre, fordi den anden ryger i fængsel.
Det er hele familier, som mærkes for livet.
Engang troede vi, vi ikke rigtig kunne gøre noget ved partnerdrab.
Det var den viden, man havde dengang.
I dag ved vi jo meget mere.
Og hvert af de trin fortæller os jo, at der er potentiale for forebyggelse, hvis bare vi får kigget nærmere på de otte trin.
Vi ved også, at der i dag er nogle lande, f.eks. Norge, Sverige og England, som laver de her drabsudredninger, som vi også foreslår her i dag at vi skal gøre.
De drabsudredninger er jo med til at trække virkelig vigtig viden ud af hvert eneste partnerdrab; de er med til at gøre os klogere på, hvem den dræbte møder undervejs, og hvor man kunne have gjort en forskel, hvor de røde flag var, og hvad man skulle have været opmærksom på.
F.eks. ved vi jo, at Sverige fik 33 anbefalinger trukket ud af den seneste kommission, og det var den, som bl.a. – hvad jeg tidligere har nævnt – afdækkede, at jobcenteret ofte var det eneste sted, der mødte den dræbte kvinde.
Det var den myndighed, som havde kontakten, og dermed også har en vigtig nøglefunktion, når det kommer til forebyggelse.
Og når man kigger ned over handlingsplanen i forhold til partnervold, kan jeg ikke se et eneste initiativ, som lige præcis retter sig mod beskæftigelsessystemet.
Så måske kunne vi også godt i Danmark blive klogere, hvis bare vi satte os for, at vi skulle være det.
Det er baggrunden for, at vi igen har den debat om partnerdrabskommissionen her i dag, som jeg synes er så vigtig.
Det er en af de største ligestillingsudfordringer, vi har tilbage i Danmark.
Halvdelen af alle kvinder, der dræbes, dræbes af en partner eller en tidligere partner, og derfor er der jo et behov for at handle.
Jeg er med på, og jeg anerkender, at regeringen også har gjort noget.
Det er jo ikke, fordi området står helt stille.
Jeg mener bare, at vi kan gøre endnu mere for at beskytte de kvinder, som er i direkte risiko for at blive dræbt.