Mattias Tesfaye (S), 2025-11-07:
For efterhånden nogle år siden læste jeg en bog, der hed »Konsekvenspædagogik«.
Han hed Jens Bay og var forstander på en tamu-skole for unge voksne på Amager; han er desværre død nu.
Mange af eleverne på den skole var tidligere dømt for kriminalitet, men de blomstrede efterfølgende og kom på rette spor.
På besøget forklarede Jens Bay mig, at det for mange unge er enormt frisættende at blive vurderet på deres handlinger og ikke på, hvem de er.
På den skole er lærerne som udgangspunkt ikke så interesseret i elevernes køn, seksualitet, straffeattest, hårfarve, religion, udseende eller holdninger.
Næ, de er interesseret i elevernes handlinger og i deres opførsel.
Gør du noget dårligt, får du klar besked.
Gør du noget godt, får du ros.
Handlinger får konsekvenser.
De forholder sig til din opførsel.
I en tid, hvor identitet og selfies fylder stadig mere, var jeg utrolig opløftet, da jeg forlod skolen på Amager, og jeg har taget det syn på pædagogik og på mennesker med mig, også ind i Børne- og Undervisningsministeriet.
Det er umyndiggørende, når man ikke forventer noget af børn og unge.
Det lyder så rart, når man siger, at børn altid gør det så godt, som de kan, men det er et candyflossargument, noget, der ser fristende og flot ud, men som smelter i munden og efterlader en klæbrig og tom fornemmelse.
For vi ved jo godt, at børn og unge ofte kan meget mere, end de præsterer, ja, ofte meget mere, end de selv tror.
Det er derfor, at de skal mødes af forventninger, og det er derfor, at de skal mødes af konsekvenser, når de ikke indfrier de forventninger.
Relationer uden forventninger er mangel på respekt, og det er umyndiggørende.
Jeg ved godt, at der er nogen, der er kritiske over for den her tilgang.
De siger, at børn er uskyldige, og at man skal se bag om den dårlige opførsel.
Men uanset hvor dårligt man har det derhjemme, skal man ikke kalde sin lærer for luder, man skal ikke slå sine skolekammerater, og man skal ikke ryge hash på værelset.
Det synes jeg ikke er udskamning af børn.
Det lærte jeg af tamu's gamle forstander, og det er min tilgang.
Derfor blev jeg også ærgerlig, da jeg så, at Styrelsen for Undervisning og Kvalitet i sin egenskab af tilsynsmyndighed har peget på, at enkelte af de konsekvenspædagogiske redskaber, som jeg oplevede den dag på Amager, og som tamu har benyttet, formentlig kræver en klarere hjemmel end anstaltsforholdet, der kan betegnes som en uskreven ret.
Det drejer sig om følgende tiltag, som træningsskolen af samme grund har undladt at bruge siden april i år – selvfølgelig.
For det første drejer det sig om at benytte en række forholdsvis vidtgående sanktioner.
Det kunne f.eks. være deltagernes overgang til et andet uddannelsesforløb og midlertidig hjemsendelse uden elevstøtte.
For det andet drejer det sig om at gennemføre uanmeldt værelsesgennemgang i tilfælde, hvor der er mistanke om, at vedkommende opbevarer f.eks. euforiserende stoffer, og at sanktionere elevens manglende medvirken til værelsesgennemgangen.
For det tredje drejer det sig om at bestemme, at en andel af elevstøtten først kommer til udbetaling, når deltageren afslutter eller afbryder sin uddannelse, eller når skolen i øvrigt finder det formålstjenligt.
Typisk har der været tale om at indeholde en del af elevstøtten, så eleven kunne spare sammen til f.eks. et kørekort, et boligindskud eller en gældsafvikling.
Træningsskolen, hvis målgruppe er unge, der har særlige vanskeligheder og trives bedst i faste rammer, har haft gode erfaringer med de nævnte tiltag, og det har de unge også.
Jeg vil godt takke for debatten i dag.
Jeg er glad for, at der er bred opbakning til at give lov til, at de konsekvenspædagogiske redskaber kan fortsætte på tamu som hidtil.
Jeg ser frem til eventuelle spørgsmål under udvalgsbehandlingen.
Tak for ordet.