Mai Villadsen (EL), 2025-12-09:
Tak for det.
Jeg er vokset op i Kibæk, en stationsby i Vestjylland.
Jeg gik i dagpleje hos vores genbo og til gymnastik nede i hallen, hvor der er mange frivillige.
Jeg blev døbt og konfirmeret i kirken og sang senere i kirkekoret, gik på folkeskolen, hvor min far også var lærer, og var indlagt til vejfester og halballer og kom som alle andre selvfølgelig til sankthans nede ved Børnesøen, hvor årets Kibækborger blev kåret år efter år.
Det var en tryg og fantastisk barndom.
Alle kendte alle, og det tog altid mindst en halv time at handle nede hos købmanden, for der skulle lige snakkes med naboer og andre lokale – det kender mange af jer sikkert.
Men da jeg blev teenager, fik jeg udlængsel.
Det var ikke særlig sjovt at rende rundt med kort hennahår i hippietøj i Venstreland, så langt øjet rækker.
Dengang stemte næsten to tredjedele af borgerne i kommunen på Venstre, og en tredjedel direkte på borgmesteren.
Til sammenligning var der faktisk flere i Herning Kommune, som havde deltaget i Tour de France, end der stemte på Enhedslisten i den by, jeg flyttede fra; det var tre personer.
Men det var en sort dag for mine forældre, da jeg kom og sagde, at jeg flyttede til København.
Det længste væk, nogen i min familie havde boet, var jo Silkeborg.
Jeg var 18 år.
Men jeg flyttede, og det gik også ret godt.
Jeg tror også, at mine forældre kom til at synes, at København var nogenlunde.
Jeg synes selv, det var magisk at kunne cykle til biografen, spise takeaway hele døgnet, gå på museer og til koncerter, i teatret, nørde politik med så mange unge mennesker – selv om jeg egentlig stadig syntes, det var lidt underligt det der med at skulle ned at handle, uden der lige var nogen, der egentlig ville sludre om naboens husrenovering eller hundeanskaffelse.
Men så skete der hverken værre eller bedre, end at jeg mødte en sød fyr.
Selv om han var journalist og boede på Nørrebro, var han faktisk selv opvokset på landet på en gård.
Han havde også gået i den lokale skole og dyrket sport nede i hallen og var konfirmeret i kirken – sådan ligesom mig.
Så da vi i 2023 fik vores dreng, Alfred, skete der lidt noget inden i os begge to.
Pludselig syntes jeg i hvert fald, at byen var travl og larmende, og jeg savnede naturen; jeg savnede de små fællesskaber.
Jeg synes ikke, at min dreng skulle lege nede i vores baggård, men nærmere på mine svigerforældres bondegård.
Vi flyttede syd for Sorø, cirka en time fra København og i den rigtige retning mod Jylland, hvis man spørger mine forældre.
Så gik jeg til babysalmesang i kirken og til forældre-barn-gymnastik i hallen, og nu er det min dreng, der må trækkes med mig, når det tager en halv time for mig at sludre med nye naboer og bekendte nede i brugsen.
Og minsandten om der ikke ligesom i Herning Kommune, hvor jeg jo kommer fra, også nu er kommet en Venstreborgmester i Sorø, endda med en første viceborgmester fra Enhedslisten; ja ja.
Der er ingen tvivl om, at den rebelske teenager i mig virkelig havde vendt øjne, men jeg er egentlig ret glad.
Så der er nok noget om snakken i forhold til det, man kalder landdistrikternes lykkeparadoks, altså at folk, der bor i provinsen eller landdistrikter og småbyer, egentlig har lavere indkomst, færre karrieremuligheder, mindre adgang til kultur, tjenester, takeaway og alt muligt andet, end i storbyer, men alligevel rapporterer man oftere højere lykke og tilfredshed med livet sammenlignet med folk i storbyen.