Stine Brix (EL), 2017-03-21:
Min mormor havde fødselsdag for ikke så længe siden, og jeg har lovet ikke at sige, hvor gammel hun blev, men i anledning af dagen fik hun besøg af sin nabo, Torfinn.
Han er over 90 år, og han har et godt helbred og klarer sig godt, men han var ret ked af det, da han kom på besøg – til trods for at der var kaffe og kage på bordet – fordi han har en kone, som er dement, og som også er plaget af urinvejsinfektioner, der tilmed gør hende mere konfus, og hun har brug for ret meget hjælp, og den hænger på Torfinn.
Torfinn skal hjælpe hende op af sengen, han skal hjælpe hende i seng, han skal hjælpe hende på toilettet, og han skal køre ned til sundhedscenteret for at hente tabletter, som han også skal holde styr på.
Det er faktisk ham, der står for at holde hus og for at hjælpe sin kone, og det har han svært ved at klare; han er en ældre herre, så det giver måske meget god mening.
Derfor havde han søgt om at få hjemmehjælp til sin kone.
Men kommunen gav dem afslag, og begrundelsen var, at når han kunne slå græsset ude i haven, ja, så kunne han også klare alle de andre ting.
Derfor var svaret, at han måtte lade haven gro til, så han havde nogle flere kræfter, eller også så måtte de flytte hver til sit, så hans kone kunne komme i plejebolig og få hjælp i den sammenhæng – efter 65 års ægteskab!
Da jeg hørte den historie fra min mormor, da vi besøgte hende i forbindelse med hendes fødselsdag, blev jeg også ked af det, ligesom Torfinn var blevet det, for jeg synes, at det et godt eksempel på, hvor galt det af og til står til med den hjemmehjælp og den pleje, som vi tilbyder vores ældre.
Det er en fuldstændig mangel på forståelse for, hvad der giver livet værdi – Torfinn har altid passet den have, den står pænt, der er blomster og det hele, så det med at sige, at man bare kan lade tingene stå til, er for mig at se lidt det samme som at sige, at man bare kan give slip på sig selv, og med en lille smule hjælp tror jeg faktisk godt de ville kunne blive boende i det hus, som de selv byggede tilbage i 1957 på grunden ved siden af min mormor og morfar.
Men svaret var altså nej.
Desværre er det langt fra en enestående historie.
Den siger noget om, hvor svært det er at få hjælp i dag, når man har brug for det som ældre.
Der er rigtig mange svækkede ældre, der ligesom Torfinns kone ikke får den hjælp, som de har brug for.
Det er konsekvensen af de nedskæringer, som vi her set igennem efterhånden mange år.
Vi kan bare se det på antallet af hjemmehjælpstimer.
Hvis vi kigger på det, vil vi se, at der siden 2008 på årsbasis er skåret knap 6 millioner timer i hjemmehjælp til de ældre over 65 år, og det er jo vel at mærke i en periode, hvor antallet af ældre over 65 år er steget betragteligt, over 20 pct.
Det kan ikke forklares med sunde ældre.
Det kan heller ikke forklares med velfærdsteknologi, rehabilitering og alle de her ord om ledelse og alt muligt andet, vi hører om.
Det kan først og fremmest forklares med historier ligesom den, jeg lige har fortalt, nemlig historier om ældre, der bliver overladt til sig selv og ikke får den hjemmehjælp, som de har brug for.
Det betyder, at ældre oplever at måtte leve i snavs; at nogle kun kommer i bad f.eks hver anden uge; at de kommer meget lidt ud, så de kan ikke holde det sociale liv ved lige, og det er ikke i orden, det er ikke værdigt.
Vi ser også, at hjemmehjælpen er ramt af konkurser – vi har tal for det, og af dem fremgår det, at 43 private firmaer indtil videre er gået konkurs, og det har naturligvis også konsekvenser for de borgere, medarbejdere og kommuner, som har sat sig selv i en situation, hvor man er afhængig af, at de leverer.
Det er min holdning, at basal velfærd, som vi taler om her, altså personlig pleje og praktisk hjælp til ældre, som har brug for, at der er nogle, der hjælper dem, er et ansvar for fællesskabet.
Det skal vi ikke tvinge kommunerne til at overlade til private.
Og hvis kommunerne alligevel vælger at bruge private leverandører, ja, så skal vi som minimum her fra Folketingets side sikre, at der er krav til de private firma, som gør, at vi ikke ender i de situationer, hvor hjemmehjælpen lige pludselig ikke kan køre ud, fordi firmaet har drejet nøglen om.
Også på plejehjemmene kan vi gøre det langt bedre.
De borgere, som kommer på plejehjem i dag, ved vi
er mere svækkede, end tilfældet var tidligere.
Derfor er det også helt uacceptabelt, når vi hører om plejehjem, hvor der kan være ned til kun en medarbejder på arbejde i nattevagten.
Det er fuldstændig uforsvarligt, ikke kun over for de ældre, som er afhængige af hjælp, men også over for de ansatte.
Derfor mener jeg, at vi bør kigge på, at vi får nationale regler, som sikrer, at der er mindst to personer på vagt ad gangen, selvfølgelig med en relevant uddannelse.
Det er jo underligt, at vi som samfund bliver rigere, men samtidig oplever en stadig dårligere hjælp til de ældre.
Forklaringen er jo desværre såre simpel, nemlig at vi har en regering, som hellere vil bruge penge på skattelettelser frem for på vores fælles velfærd.
Og selv om der rigtigt nok er afsat penge i finansloven til de ældre, modsvarer det ikke det faktum, at der kommer flere ældre, som har brug for hjælp, og derfor ser vi jo, når vi kigger på kroner og øre pr. ældre, at tallet er blevet lavere.
Hvis vi bare skal holde samme serviceniveau, som vi har i dag, og altså slet ikke går i gang med at rette op på de nedskæringer, der har været, ja, så skal vi have en vækst i det offentlige forbrug, som er på det dobbelte af det, som regeringen lægger op til.
Derfor er jeg glad for, at vi i det mindste har fremsat et forslag til vedtagelse sammen med Socialdemokratiet, Radikale og SF, som lægger vægt på det, og det vil vi selvfølgelig gøre alt, hvad vi kan, for at forfølge, så vi i fremtiden kan leve op til at have en værdig ældrepleje.
Tak for ordet.