Zenia Stampe (RV), 2024-03-19:
Tak for det.
Det er jo egentlig lidt sjovt, at der er så meget debat om et forslag, som langt hen ad vejen er en udmøntning af en indgået aftale.
Men jeg kommer også til at holde en lidt længere ordførertale, for vi er med i den her aftale, men mener også, at aftalen rejser en række diskussioner, ikke mindst om retssikkerhed.
Og vi har også indgået et kompromis mellem nogle værdier, fordi vi jo i lighed med, jeg tror alle Folketingets partier har syntes, at de meget, meget lange sagsbehandlingstider ved domstolene har været dybt problematiske, både i forhold til retsfølelsen, men også i forhold til retssikkerheden.
Man skal jo ikke glemme, at nogle af dem, der venter lang tid, er civile sager, og de kan umiddelbart virke som ikke så vigtige, som hvis det f.eks. er voldssager.
Men hvis det handler om en forsikringssag eller handler om noget, der vedrører en familie og børn, skulle jeg hilse at sige, at det også er noget, der er meget, meget alvorligt for den enkelte.
Så det har været en fuldstændig uholdbar tilstand, at der har siddet mennesker rundtomkring i Danmark og har skullet vente flere år på at få deres sag for en dommer.
Så for os er der slet ikke nogen tvivl om, at der skulle gøres noget.
Men der skal heller ikke være nogen tvivl om, at hvis vi helt selv havde kunnet bestemme, hvad der skulle gøres ved det her problem, var vi jo nok startet med at spørge os selv og hinanden: Hvad har ført os herhen?
Hvordan kan det være, at vi er havnet i en situation med så lange sagsbehandlingstider?
Det er der givet rigtig mange gode svar på rundt i hele miljøet, og noget af det, vi har hørt fra flere dommere, er jo, at de længere straffe, som har været den retspolitiske tendens de sidste 20 år, har gjort, at mange af sagerne er blevet meget mere komplicerede og tager flere dage, og det er jo også helt enkelt, at når en sag går fra at være en domsmandssag til at være en sag for en jury i stedet, skal der pludselig sidde tre dommere.
Det samme gør sig også gældende for nogle andre ting, f.eks. kravet om, at man altid skal nedlægge påstand om udvisning, når det handler om udlændinge, eller muligheden for at give opholdsforbud eller muligheden for at konfiskere biler.
Det er ikke for at rejse en diskussion om hverken udvisning, opholdsforbud eller konfiskation af biler i forbindelse med vanvidsbilisme, men det er jo et tiltag, hvor man, og det håber jeg at man vil huske i fremtiden, netop bliver nødt til at se ikke kun på det enkelte forslags retfærdighed i sig selv, men også på, hvilken virkning det vil have på resten af retskæden så at sige, altså også for domstolene og kriminalforsorgen.
Der vil jeg da ikke lægge skjul på, at vi jo synes, at det havde været bedre at rejse en diskussion om nogle af de her ting – om det er gået for vidt – i stedet for at gå den vej, som vi så også til sidst endte med at gå med på, fordi det åbenbart var den eneste vej, der kunne skabes flertal omkring.
Det er en vej, hvor vi giver flere penge, og det bakker vi op om, men hvor vi altså også slækker på retssikkerheden for at kunne få de her sager lidt hurtigere igennem systemet.
Det er for os et kompromis.
Vi er kede af, at det var nødvendigt at gå den vej, så at sige at hæve straffene og bagefter også minimere eller reducere retssikkerheden for den enkelte.
Så det er to skridt i den forkerte retning.
Men omvendt var vi også af den overbevisning, at vi og retssamfundet ikke kan leve med de lange ventetider og sagsbehandlingstider, og derfor var vi også villige til at stemme for eller indgå en aftale om nogle effektiviseringer, som vi sådan set principielt har det ret svært med.
Men politik er kompromisets kunst.
Politik er også nogle gange ikke de bedste løsninger, men de løsninger, som er mulige, og det her er i den grad en aftale og nogle tiltag, som er udtryk for det muliges kunst, og det er bedre end intet at gøre.
Derfor bakker vi op om aftalen og står ved den, selv om vi i den bedste af alle verdener, hvor vi havde 90 mandater, nok havde valgt en lidt anden tilgang.