Martin Lidegaard (RV), 2018-01-19:
Mange tak, og tak til Dansk Folkeparti for at tage den her debat op igen.
Det er jeg egentlig ikke enig i.
Jeg synes, at hvis det endelig skal sammenlignes med noget, må det sammenlignes med et ægteskab, for dels er der jo papir på det, kan vi roligt sige – der er både en grundlov og en selvstyrelov – dels har de to lande levet sammen på godt og ondt i mange, mange år.
Rigtig mange grønlændere og danskere har giftet sig og fået børn.
Mange af de grønlændere, der lever i Grønland i dag, har dansk blod i sig, og mange danskere i Danmark har grønlandsk blod i sig.
Det er så et ægteskab, hvor vi må sige at der er lidt krise, og vi må også erkende, at den ene af ægtefællerne faktisk seriøst overvejer at forlade ægteskabet og i hvert fald ønsker større selvstændighed, måske endda fuld selvstændighed.
Hvad stiller den anden ægtefælle op i den situation?
Ja, her synes jeg jo lidt, at hr. Søren Espersen og Dansk Folkeparti risikerer at spille rollen som den forurettede, hidsige ægtemand, der tror, at han ved at råbe lidt højere og true lidt så kan banke ægtefællen på plads – også selv om jeg anerkender, at det sker ud af stor kærlighed og veneration og fortvivlelse over, at ægtefællen ønsker at forlade ægteskabet.
Men jeg tror, at hvis man var ægteskabsrådgiver her og satte sig ned og kiggede på forholdet, ville man prøve at fokusere lidt på, hvad det egentlig er for nogle problemer, der er i ægteskabet, og hvad det er for nogle problemer, som den anden part tror at vedkommende kan løse ved at forlade ægteskabet. Hvis vi så springer ud af metaforen og ind i den alvorlige virkelighed, tror jeg egentlig, at noget af det, som danske og grønlandske politikere kan blive enige om, er, at der banker en række meget alvorlige problemer på det grønlandske samfunds dør.
Vi har stadig efter årtier – både årtier, hvor Danmark havde hovedansvaret, og årtier, hvor grønlænderne har haft hovedansvaret – sociale forhold i Grønland, som ingen af os kan holde ud at se på.
Alt for mange børn har alvorlige problemer.
Vi har den nærmest klassiske problemstilling i uddannelsessystemet, og vi har investeringer, som på trods af åbenlyse muligheder stadig lader vente på sig.
Jeg deler sådan set den opfattelse, som flere af ordførerne i dag har givet udtryk for, nemlig at en skilsmisse ikke vil løse nogen af de problemer i sig selv – det tror jeg faktisk ikke.
Jeg tror også, at et bedre samarbejde i rigsfællesskabet har en langt større mulighed for at løse mange af de her udfordringer.
Men det, der må være vores opgave som danske politikere, er jo, måske også lidt mere offensivt, end vi har været vant til, at overbevise vores grønlandske ægtefælle om, at det faktisk er tilfældet.
Jeg synes, at vi på en eller anden måde bærer en del af ansvaret for, at vi ikke rykker længere.
Det har været et kodeks – også da jeg var udenrigsminister – at vi har ønsket at lægge initiativretten i Grønland, hos grønlandske politikere, for at udvikle og styrke rigsfællesskabet, også med henblik på at løse nogle af de udfordringer, vi ser her.
Jeg er personligt af den overbevisning, at hvis Grønland ønsker større selvstændighed – og det er grønlænderne i deres gode ret til at gøre – og ønsker at få bugt med de problemer, de kæmper med i dag, så går vejen i første omgang over et styrket samarbejde med Danmark, ikke den modsatte vej.
Men det hjælper jo ikke meget, at vi har den holdning i Danmark, hvis ikke Grønland, det grønlandske folk og de grønlandske politikere, har den holdning, og derfor kunne jeg godt tænke mig en debat her i Folketinget – og måske vil statsministeren starte den i dag – som handler om, om vi fra dansk side måske også kunne spille mere offensivt ud.
Jeg ved jo, at regeringen f.eks. arbejder med en investeringsfond, som vi også arbejdede med.
Den har godt nok været undervejs længe – det havde den også allerede været, da jeg sad der som udenrigsminister – men der er altså sådan nogle ting, som vi har snakket om i lang tid, og hvor man tænker: Ahr, kunne vi ikke lige få trillet den bold af sted?
Vi har snakket om udfordringerne for en del grønlandske børn – sidst i forbindelse med de alvorlige rapporter, der kom.
Hvor langt er vi kommet med øgede ressourcer til politiet?
Hvor langt er vi kommet med at tage initiativer?
Hvor langt er de grønlandske politikere kommet her?