Karin Liltorp (ALT), 2025-05-20:
Tak for det, og tak for ordet.
Jeg vil lige starte med en lille kæphest, og det er lidt i forlængelse af, hvad Liberal Alliances ordfører sagde, nemlig at vi bliver nødt til at snakke lidt om sproget, for nogle gange får man indtryk af, at dem, vi snakker om, altså de her ældre over 67 år, har brug for hjælp til alt mulig fra at komme i tøjet om morgenen til at rede seng og smøre en leverpostejmad.
Men som vi jo også ser af tallene, er virkeligheden en helt anden.
Det er kun 11 pct. af den ældre befolkning, der modtager hjemmehjælp – resten klarer sig selv.
De lever fulde og aktive liv, og det skal vores sprog selvfølgelig afspejle.
I stedet for at putte alle ældre i en og samme kategori foreslår vi, at vi begynder at skelne lidt og tale om f.eks. aktive ældre og hjælpekrævende ældre.
For Leif på 85, som stadig spiller tennis og laver frivilligt arbejde tre gange om ugen, har ikke brug for pleje.
Han har brug for anerkendelse og en samfundsforståelse, der ikke taler ham ældre, end han er.
I Café Blom, hvor jeg selv har været frivillig, mistede vi for nylig Svend på 86.
Han var fast på holdet, et anker i hverdagen og en uundværlig del af fællesskabet.
Ældre som Svend og Leif bidrager, og vi skal passe på med ikke at omtale det, som om alle de ældre er en eller anden slags byrde, og det ved jeg bestemt også at alle jer herinde anerkender.
Men jeg vil gerne lige tage jer med på en lille tidsrejse.
Min oldemor flyttede på plejehjem i Farsø engang i 1960'erne, da hendes mand døde.
Hun var selv 63 år, og hun fejlede absolut ingenting.
Men hun kunne ikke køre gården alene, og så var det åbenbart normalt dengang, at man blev placeret på plejehjemmet, og der boede hun så i over 35 år helt til sin død som 99-årig.
Det var bestemt ikke et venteværelse til døden, det var et hjem.
Hun lavede mad med de andre; hun var i kortklub; hun hjalp til i køkkenet, så længe hun kunne.
Jeg husker besøgene som vældig hyggelige.
Der lugtede altid af smør, fordi de fik sådan noget, som man også gjorde i gamle dage, med et halvt kilo smør på panden og så lige en hakkebøf.
Vi spillede kanaster og rakker i timevis, også dengang hun ikke længere kunne huske lige nøjagtig, hvem jeg var.
Det var et fællesskab, hvor man både fik støtte og havde noget at give.
Nu prøver jeg ikke at svømme tilbage i en fortælling om, at alt var meget bedre i gamle dage, for det var det ikke, og jeg ved, at der er mange ting, der har ændret sig, bl.a. demografien i landet.
Pointen er dog, at de fleste plejehjem ikke ser sådan ud i dag.
I dag kommer man først på plejehjem, når man er meget syg, ofte med tung demens, stort plejebehov og meget begrænset funktionsevne.
Plejehjemmet er ikke længere en boligform, men en nødløsning.
Det er blevet den sidste station, og det er der jo selvfølgelig ingen, der ønsker.
Ja, selvfølgelig skal vi sikre støtte i eget hjem, men der skal også være et værdigt alternativ, altså et sted, hvor man har lyst til at flytte hen.
Og så skal vi altid huske at spørge, ikke primært om, hvad man ikke kan længere, men i stedet hvad man egentlig gerne stadig væk vil bidrage med.
Alternativet ønsker en ældrepolitik, der ser mennesker og ikke kun behov og opgaver, hvor ældre ikke reduceres til modtagere, men ses som aktive medborgere med viden, erfaring og livslyst, og hvor nærvær, frihed og fællesskab er grundpillerne, også når helbredet svigter.
Ældrereformen, som vi jo allerede har snakket om, rummer heldigvis mange positive elementer.
Den lægger nemlig op til helhedspleje og mindre tyranni, mere tillid til medarbejderen og fokus på selvbestemmelse og samspil med civilsamfundet.
Jeg har sagt det før, og jeg siger det gerne igen: Jeg synes, det er en mindre revolution, I har været med til at skabe her.
Efter mange års kassetænkning tager man en helt ny vej i ældreplejen, og det kan jeg kun glæde mig over.
Den eneste ting, jeg kan beklage mig over på Alternativets vegne – det skulle jeg hilse at sige – er, at vi i Alternativet er kede af ikke at kunne få lov til at være med i aftalen, for det ville vi helt sikkert gerne, hvis vi var blevet inviteret.
Men selvfølgelig er det helt afgørende, at den bliver implementeret, som vi håber, og det tror jeg også, at ministeren er virkelig bevidst om, så reformens løfter faktisk kan mærkes i den ældres hverdag.
At hjælpen er der, når der trænges, og at medbestemmelsen er reel.
Omsorg kræver tid, og uden tid forsvinder nærværet.
Derfor skal der investeres i hænder og ikke kun i værdier.
Ældrereformen siger, at vi skal væk fra kontrol- og minutstyring, og det støtter vi fuldt ud; men frihed uden ressourcer bliver bare til stress.
Vi savner en reel investering i mennesker, så medarbejdere har overskud til at sætte sig ned, lytte og være til stede.
Så skal vi selvfølgelig tage fat på ensomheden, der er en folkesygdom, især blandt ældre.
55.000 danskere over 65 år føler sig ensomme hver dag.
Vi ønsker en ældrepleje, der bygger bro til fællesskaber, styrker frivillighed og arbejder med koordinatorer, som reelt hjælper de mest isolerede ud i nye sammenhænge.
Reformen nævner heldigvis civilsamfundet, men måske mangler der konkrete midler og ambitioner.
Vi foreslår flere brobyggere og lokale fællesskabsinitiativer, så det ikke bliver ved hensigtserklæringer.