Henrik Dahl (LA), 2018-11-22:
Tak for ordet, formand.
Der er jo ikke nogen tvivl om, at NATO er og bliver garanten for Danmarks og Europas sikkerhed, og det synes jeg er rigtig vigtigt at slå fast, også i en tid, hvor den antagelse nogle gange bliver udfordret fra forskellige sider.
Spørgsmålet om sikkerhed er jo mere påtrængende, end det har været meget længe.
Der har været flere eksempler, siden vi sidst drøftede den udenrigspolitiske redegørelse, på udenlandske stater, som ikke respekterer andre staters suverænitet.
Der er iranske dødspatruljer i Danmark, der er giftangreb fra Ruslands side i Storbritannien, for bare at nævne et eksempel på det.
Så sikkerhed er et meget påtrængende problem, som vi selvfølgelig er nødt til at forholde os til.
Der er også eksempler på udenlandske stater, der påvirker demokratiske valg rundtomkring i den vestlige verden, og som er til stor gene for danske virksomheder, f.eks. med cyberangreb.
Så er der spørgsmålet om EU, som jeg også opfatter som meget påtrængende, og som jeg tror vi må have en fælles anstrengelse om at forholde os til her i Folketinget.
Jeg tilbragte mandag og tirsdag i Wien til COSAC-møde, altså den her møderække for europaudvalg fra de forskellige EU-lande, og der var en meget skarp debat om en lang række emner.
Der var selvfølgelig en meget, meget skarp debat om brexit, det er klart.
Der var britiske parlamentarikere til stede, som ikke, heller ikke uofficielt, kunne give noget som helst gæt på, om det ville gå den ene vej eller den anden vej.
Så på den måde er det helt nødvendige samarbejde i EU under pres.
Men det er jo ikke kun på grund af brexit.
Der er en eller anden form for nord-syd-problem, som også dukker op ved sådan et parlamentarikermøde som det, jeg har omtalt, og så er der en eller anden form for øst-vest-problem, som har at gøre med hele spørgsmålet om migration, og som virkelig sætter sindene i kog, og det er jo tilsammen noget, som ikke kan undgå at vække bekymring.
For der er virkelig meget brug for EU som regulatorisk infrastruktur om den måde, vi gør tingene på i Europa, og den måde, vi handler sammen på, og det er ikke rart at tænke på, hvor forholdsvis let det nogle gange kan forekomme at være at ødelægge det her samarbejde i sammenligning med, hvor vanskeligt det er at bygge det op.
Der har vi selvfølgelig også en levende debat i Danmark.
Spørgsmålet om sociale ydelser bliver påtrængende igen og igen.
Det er selvfølgelig meget vigtigt her at have fokus på frihed og frihandel og søge sammen med ligesindede lande om at undgå, at EU udvikler sig til en social union.
For det er jo også noget af det, der skaber virkelig stor splittelse.
Vi har et asylsystem i Europa, som simpelt hen ikke fungerer særlig godt.
Løsningen er ikke omfordeling, men den er altså i fællesskab at få bremset tilstrømningen til Europa, og her må jeg sige, at en ting, man måske godt kunne diskutere mere i forbindelse med hele spørgsmålet om flygtninge og migration, er, hvor alvorlige konsekvenser det her spørgsmål egentlig allerede har haft på den indenrigspolitiske situation i flere forskellige lande i Europa.
I Tyskland har man jo set en tendens til, at den politiske midte, jeg vil ikke ligefrem sige, at den bryder sammen, men den bliver i hvert fald svækket, og yderfløjene bliver stærkere, og i Sverige råder handlingslammelsen, og det vil den jo nok gøre i rigtig lang tid.
Så hele det her spørgsmål er jo altså et meget, meget alvorligt spørgsmål, for ikke bare har det potentialet til at svække EU ganske kraftigt, men det har, kan man se, faktisk også potentialet til at føre en stor indenrigspolitisk svækkelse med sig rundtomkring i EU.
Hvad angår frihandel, er der jo ikke nogen tvivl om, at det internationale system, som vi kender, er under pres.
Det er der blevet sagt mange ting om allerede.
En ting, der ikke er blevet nævnt, men som jeg godt vil have lov til at nævne, og som kalder på nogen bekymring, synes jeg i hvert fald, er, at det jo ikke er fuldstændig utænkeligt, at der vil opstå et no deal-scenarie.
Det er i hvert fald et scenarie, man er nødt til at tage ind i sine overvejelser, og der er det altså bekymrende i den forbindelse, at WTO ikke fungerer så godt, som WTO burde.
Der er ikke blevet udnævnt nye dommere til WTO's permanente voldgiftsret.
Der skal være tre, for at voldgiftsretten kan fungere, og det er lige præcis det antal, der er, og det er jo ret bekymrende.
For det bliver jo WTO, som bliver den instans, der skal regulere forholdet til Storbritannien i et no deal-scenarie.
Så det er selvfølgelig godt, at vi gør, hvad vi kan, og presser på for den regelbaserede orden, vi kender.
Endelig er der jo meget store geopolitiske interesser på spil i Arktis, og der synes jeg da, der er blevet redegjort rigtig godt for det.
Det er vigtigt at styrke det internationale samarbejde og bevare den militære tilstedeværelse, vi har i regionen.
Men det munder alt sammen ud i noget, som jeg synes er et påtrængende spørgsmål, hvor jeg synes Folketinget næsten burde give sig selv nogle fælles opgaver.
For hvis man bare tænker tilbage til tiden op til det forrige valg, er de begreber, man brugte til at analysere verden i foråret 2015, jo meget, meget svækkede og er meget svære at bruge nu.
Multilateralismen var jo ikke noget, der var udfordret for 4 år siden, og den amerikanske sikkerhedsgaranti var sådan set heller ikke noget, der var udfordret for bare 4 år siden.
Det er en svær verden at analysere, og manglen på en eller anden forståelsesramme synes jeg nogle gange gør det lidt svært at diskutere de her spørgsmål.
Er der stadig væk noget, der hedder den vestlige verden?
Det kan man komme helt i tvivl om, når man overværer, som her i sommer f.eks., pressemødet mellem Putin og Trump.
Ja, det er der jo nok.
Men hele spørgsmålet om den suveræne stat, som jo er grundlaget for udenrigspolitikken, bliver også udfordret hele tiden.
Sådan var det ikke under den kolde krig.
Jeg sad selv 6 år som studentermedhjælp i Forsvarsministeriet og afslører dermed også, at jeg overskred den normerede studietid, men der var det jo meget nemt at analysere verden.
Altså, den forståelse, man havde i det ene år, kunne man bruge det næste år, der var ikke nogen problemer, og det skyldes jo, at vi levede i en sikkerhedspolitisk epoke, nemlig den kolde krig.
En historiker vil jo sige, at en epoke er en periode, hvor stormagterne har en stabil sikkerhedspolitik, og det havde stormagterne jo under hele den kolde krig.
Så det, man måske kunne efterlyse til næste gang, en ny borgerlig regering vil lave en fremragende udenrigs- og sikkerhedspolitisk redegørelse, kunne være nogle nærmere overvejelser om, hvad man egentlig skal kalde den epoke, som vi lever i.
Kan man overhovedet sige, at vi lever i en epoke af nogen slags?
Tak for ordet.