Maria Durhuus (S), 2025-05-02:
Tak for det, tak for ordet, og tak til Danmarksdemokraterne for endnu en gang at rejse debatten om pårørende her i Folketingssalen.
Jeg vil rigtig gerne begynde med at slå fast, at vi altid skal tage hånd om de pårørende.
Vi skal se dem, og vi skal lytte til dem, og vi skal anerkende den indsats, de gør, ofte usynligt og ubemærket, og vi skal også anerkende, at det bærer en stor del af vores velfærdssamfund, ikke som en afløsning for det offentlige, men som en del af det fællesskab og det at være nogens nære og kære.
Pårørende er forskellige mennesker.
Der findes ikke en størrelse, og der findes ikke en indsats, og der findes nok ikke en vinkel, der vil passe for os alle, og der findes ikke en følelse, der kan beskrives som værende den følelse, man har, når man bliver pårørende.
Der vil altid være forskel på, hvornår man føler sig belastet, stresset, eller hvornår man er bange, hvornår man føler sig udsat, eller hvornår man er i balance.
Der er nogle pårørende, der bliver ildsjæle i det lokale, starter indsatser og grupper og støtteforanstaltninger op, og der er også rigtig mange indsatser, der skal have lov til at ske i det nære, ude i det lokale, hvor rammerne for at starte støttegrupper og andet op skal være en mulighed.
Så er der forslaget i dag, som jo lægger op til, at vi skal lave endnu en indsats, og der vil jeg bare gerne tillade mig at påpege, at der jo allerede er igangsat en række initiativer til Sorglinjen, til et kompetencecenter for børn som pårørende til psykisk syge forældre og de andre ting, som ministeren var inde på i sin tale – ting, som er indgået, som vi ikke engang kender dataene fra eller resultaterne af endnu.
Det er ikke engang en udtømmende liste, og vi når ikke engang har set, hvilken effekt de her indsatser har, så ved vi bare heller ikke, hvad det er, vi ikke har set, og hvad det er, vi ikke har gjort.
I Socialdemokratiet siger vi ikke, at vi er i mål, men vi siger, at det er nu, vi skal implementere og følge op og ikke lave nye processer, ikke skrive flere rapporter og ikke igangsætte endnu en analyse.
Vi skal ikke bruge flere kræfter på at opfinde mere bureaukrati, og vi skal bruge det, vi allerede har sat i gang, til at blive meget bedre, når vi kender effekten af de indsatser, der er sat i gang, for det vigtigste er, at det giver mening hos mennesker ude i hverdagen, ude i de levede liv.
Hvis vi konstant sender signaler om, at vi altid skal kortlægge lidt mere, så risikerer vi altså at forsinke de reelle forbedringer, hvad pårørende ikke har brug for, for det, de ikke har brug for, er flere runde borde og skriveborde.
De har brug for, at de indsatser, vi har lavet, kommer ud som konkret hjælp, støtte, respekt og fleksible løsninger i deres kontakt med systemet.
Vi står i Socialdemokratiet for en stærk og en ansvarlig velfærdsstat, og vi ved, at god velfærd ikke kun handler om at ville mere.
Det handler om at gøre det rigtige på det rigtige tidspunkt, og lad os i den rækkefølge fortsætte det arbejde, vi har sat i gang sammen, og lad os styrke det, der virker, og lad os være fælles om at skabe forbedringer, der kan mærkes og ikke bare beskrives.
Derfor kan vi ikke støtte forslaget, som det ligger her i dag, men i Socialdemokratiet stiller vi os også rigtig åbne for at kigge ind i en beretning med afsæt i at skulle anerkende den store indsats, de pårørende gør, og behovet for fortsat politisk opmærksomhed, men vi mener, at de eksisterende initiativer bør implementeres og vurderes, og derfor støtter vi en beretning for at kunne følge arbejdet, der allerede er igangsat.
Tak for ordet.