Nick Hækkerup (S), 2021-05-25:
Jeg ved godt, at det er sidst på sæsonen, og om lidt er det grundlovsdag – apropos den snak, vi skal have nu.
Men der er altså behov for, at Folketinget lige strammer bardunerne.
Sådan som jeg lige kan tælle i hovedet, er der 12 partier i Folketinget i øjeblikket.
Taget efter størrelse er det Socialdemokratiet, Venstre, Dansk Folkeparti, SF, Radikale, Enhedslisten, Konservative, Nye Borgerlige, Liberal Alliance, Frie Grønne, Alternativet og Kristendemokraterne, og så har jeg så ikke talt dem, der er uden for grupperne, med, altså de fire folketingsmedlemmer, der befinder sig der.
Og så har vi en diskussion, en snak, en forhandling, en forespørgsel om, synes jeg, et relativt vigtigt emne, hvor der så er en tredjedel af partierne, der vælger at møde op – en tredjedel, som ikke repræsenterer et flertal i Tinget.
Jeg sidder jo ikke et sted, hvor jeg må blande mig i det her, men jeg siger bare, at det altså burde give anledning til, at Folketinget overvejer sin arbejdsform, sin arbejdsmetode og måske også sin arbejdsmængde.
Nå, det er jo i virkeligheden ikke det, som det drejer sig om her.
Det er bare forstemmende.
Tak for forespørgslen.
Vi skal diskutere et emne, som, om ikke andre, forespørgeren og jeg i hvert fald går meget op i – det gør andre selvfølgelig også, for ellers ville de to sidste partier jo heller ikke være her – og har haft lejlighed til at diskutere nogle gange.
For os er der ikke nogen tvivl om, at det er afgørende med et stærkt internationalt samarbejde.
Ikke mindst for et lille land som Danmark er det vigtigt, at der gælder de samme grundlæggende spilleregler, og netop reguleringen af verden gennem lov og ret og ikke via den stærkeste eller den mest brutales ret er noget af det, som karakteriserer vores, den vestlige verdens, verdensorden, og som er noget af arven efter bl.a. anden verdenskrig og i øvrigt opgøret med de totalitære ideologier, ikke mindst nazisme, fascisme og kommunisme.
Det er i det lille lands klare interesse, så det er vores udgangspunkt.
Vores internationale forpligtelser, herunder menneskerettighederne, er både rigtige og vigtige.
Når det er sagt og vi så står på den makronbund, om jeg så må sige, så må vi ikke, synes jeg, være berøringsangste over for at tage debatten om de internationale konventioner.
Vi skal turde sige det højt og tydeligt, når vi mener, at menneskerettighedskonventionen eller andre konventioner fører til resultater, som ikke kan forklares eller forsvares.
Når det kommer til regeringens konkrete strategi i forhold til at udfordre konventionerne, mener vi, at vi skal bruge de politiske og juridiske værktøjer, som vi har en forvisning om kan virke i praksis.
I forhold til udvisningsområdet betyder det, at vi følger nøje med i, om Københavnererklæringen fra 2018 har den ønskede effekt.
Jeg tror faktisk, hvis jeg skal være helt ærlig, at det endnu er for tidligt at sige noget om effekten af Københavnererklæringen, men efter min opfattelse er medlemsstaternes råderum afspejlet i en række vigtige sager mod Danmark, også mod Danmark på udvisningsområdet, fra Menneskerettighedsdomstolen.
Det seneste eksempel er jo Kahn- og Munir Johana-sagerne, som der blev afsagt dom i i januar i år.
I Kahnsagen nåede Menneskerettighedsdomstolen frem til, at det ikke var en krænkelse af menneskerettighedskonventionen, når Højesteret udviste den kendte bandeleder Shuaib Khan, selv om han er både født og opvokset i Danmark, og det samme resultat nåede Menneskerettighedsdomstolen frem til i Munir Johana-sagen, som også omhandlede udvisning på baggrund af kriminalitet.
Menneskerettighedsdomstolen lagde tydelig vægt på, at de danske domstole i høj grad loyalt havde anvendt Menneskerettighedsdomstolens kriterier for, hvornår man kan udvise en kriminel udlænding.
I den forbindelse henviste Menneskerettighedsdomstolen til subsidiaritetsprincippet, hvorefter Menneskerettighedsdomstolen, når afvejningen er blevet foretaget af de nationale myndigheder i overensstemmelse med kriterierne, vil kræve vægtige grunde til at substituere de nationale domstoles vurdering med sin egen vurdering.
Begge sager er efter min opfattelse om end ikke et bevis for, men så en indikation af, at den indsats, som blev iværksat med Københavnererklæringen, bærer frugt.