Jens Joel (S), 2021-06-03:
Tak for det, formand.
Det er, som om der er nogle debatter i Folketinget, som sådan indgyder en særlig ærefrygt, synes jeg, og når man skal have en debat, som på mange måder er sådan helt åben, men som jo i virkeligheden også handler om noget af det mest afgørende i vores samfund, i vores fællesskab, så kan man næsten blive helt paf, i forhold til hvor man skal starte.
Der er jo ikke nogen tvivl om, at folkeskolen er sådan et område.
Det er her, vi lærer for livet, det er her, vi får meget mere end faglige færdigheder.
Vi bliver her til hele dannede, demokratiske borgere, til individer i et fællesskab, og vi knytter bånd og skaber tillid på tværs af etniske, kulturelle og sociale baggrunde.
Derfor er folkeskolen en helt afgørende fællesskabsfaktor i vores samfund – en skole, der lægger fundamentet til, hvordan vi mestrer både hverdag, uddannelse og det videre liv.
Derfor er det jo noget, som rigtig mange af os går rigtig meget op i.
Og det er jo også derfor, at vi i flere omgange har taget store livtag med, hvordan vi sikrer en bedre folkeskole.
I dag skal vi diskutere den seneste folkeskolereform.
Hvad har resultatet været?
Hvor langt er vi kommet?
Er vi i virkeligheden lykkedes med vores forehavende?
Den meget korte og lidt nedslående konklusion er jo, at vi ikke er i mål, i hvert fald ikke endnu.
De faglige resultater er ikke blevet så gode, som vi havde håbet på, trivslen er ikke blevet hævet markant, vi har ikke fået brudt den sociale arv i uddannelsen.
I offentligheden har det måske meget naturligt også ført til, at der er nogle, som har sagt: Jamen så må vi jo konkludere, at folkeskolereformen var en fejl, så lad os afskaffe den igen.
Først vil jeg sige, at rigtig mange af de problemer, som vi står med i dag, er problemer, der også fandtes før folkeskolereformen.
At alt for mange går ud af skolen uden at kunne læse, skrive og regne, var et problem.
At drengene sakker bagud, er også noget, der er startet før folkeskolereformen.
At vi måske har fået skabt en lidt for stillesiddende, akademisk og måske også lidt for abstrakt folkeskole, er et ældre problem.
At vi ikke bryder den negative sociale arv i uddannelsessystemet, er en gammel defekt.
Derfor kan man sige, at i forhold til nogle af de ting, vi håbede folkeskolereformen kunne give os svaret på, må vi erkende – og det skal jeg vende tilbage til – at det ikke er på alle de områder, hvor vi faktisk håbede at vi satte ind over for de her problemer, vi kan se, i hvert fald ikke endnu, at der er en effekt.
Men det er også vigtigt at sige, at ting selvfølgelig tager tid.
Det er ikke en undskyldning for, at vi ikke skal begynde at diskutere udfordringerne, at vi ikke skal begynde at forbedre, og at vi ikke skal begynde at lave om.
Det har vi jo allerede gjort, både under den tidligere, men også under den her regering, altså taget fat på folkeskolen.
Dels var der selvfølgelig diskussionen om arbejdstidsaftalen, altså lærernes arbejdstid, dels var der hele spørgsmålet om inklusion og skolesammenlægninger rigtig mange steder.
Så man må jo indrømme, at den opgave med at få skolen til at fungere endnu bedre også har haft vanskelige vilkår.
Jeg tror også, vi kommer til at diskutere ting, der ligger uden for folkeskolereformen, eksempelvis inklusionen, i forhold til hvorvidt det er muligt at komme i mål med det, vi har sat os for.
Men det er som sagt ikke nogen undskyldning.
Jeg vil alligevel lige prøve at tage fat i nogle af de elementer i folkeskolereformen, som vi i dag behandler på baggrund af den i øvrigt glimrende redegørelse, som regeringen har fremsat forud for debatten i dag, og som jeg synes er mest interessante.