Kristian Jensen (V), 2019-01-17:
Det er sjældent, Enhedslisten har fremsat et beslutningsforslag, der har stillet mig i så svær en situation som i dag.
Det er, fordi de har fremsat et beslutningsforslag, der egentlig bakker fuldt ud op om regeringens hovedpointe, nemlig at EU's kommende flerårige finansielle ramme, den såkaldte MFF, ikke skal udgøre mere end 1 pct. af EU's bruttonationalindkomst, BNI.
Og det er positivt.
Det er jeg glad for.
Det gør, at jeg nu forventer, at vi kan få en meget bred opbakning til regeringens forhandlingsmandat, når vi skal tage det op i Europaudvalget.
Der er dog lige to ting, der gør, at jeg ikke her i dag kan stå og love at stemme for.
Den ene er substansen, og den anden er timingen.
Substansen først: Vi deler opfattelsen af, at EU s flerårige ramme for den kommende periode skal tilpasses, sådan at EU's budget udgør 1,0 pct. af EU-landenes økonomi.
Det er på linje med, hvad det er i dag.
Det synes vi er passende; det er den vej, man bør følge.
Det er ikke rimeligt, at Danmark og de andre medlemslande skal betale mere til EU, fordi Storbritannien har valgt at forlade med brexit.
Grundlæggende er det opgaven også i Bruxelles at sætte tæring efter næring og acceptere, at EU's økonomiske formåen er en anden uden Storbritannien, og ingen har gavn af, at vi lukker øjnene for det faktum.
Når det så er sagt, er der desværre, må jeg konstatere, en fejl i præmissen for Enhedslistens forslag.
Regeringens hovedpointe er rigtigt nok, at budgettet fortsat skal udgøre 1,0 pct. af EU-landenes økonomi, men det betyder ikke, at det danske EU-bidrag ikke bliver højere.
Det er nemlig sådan, at i den kommende budgetperiode vil den danske velstand, vores bruttonationalindkomst, være højere end i den foregående budgetperiode.
Og hvis man betaler – og undskyld, hvis det lyder sådan en lille smule forsimplet – 1 pct. af et større beløb, så er 1 pct. af et større beløb mere end 1 pct. af et mindre beløb.
Derfor kan man ikke både sige, at man skal betale 1 pct., og at det skal være det samme beløb, for vores velstand er steget i den forløbne periode.
Så 1 pct. af en større velstand er altså et større beløb end 1 pct. af en mindre velstand.
Et EU-budget, der er på 1 pct. af EU's BNI, betyder, at vi er med til at lade EU-bidraget vokse i takt med den velstand, der er i Danmark, og, hvis jeg kan tillade mig at bruge udtrykket, i takt med den solidaritet, jeg mener der bør være i EU, så landene betaler efter evne.
Det synes jeg er rimeligt, og jeg synes også, det er nødvendigt, for vi er dybt afhængige af omverdenen, og vi er dybt, dybt afhængige af vores samarbejde med de andre EU-medlemmer.
Vores velstand kommer ud af international handel, og vores sikkerhed afhænger af internationalt samarbejde.
Derfor kan vi ikke lukke øjnene for de fælles udfordringer, vi står over for, og som kræver fælles svar.
I EU gælder det f.eks. migration, klima og behovet for at understøtte vores fremtidige velstand og udvikling gennem fælles stærke europæiske forsknings- og udviklingsprogrammer.
Kommissionen lægger dog desværre op til en betydelig større stigning i deres forslag og dermed en uforholdsmæssig stor stigning i medlemsstaternes EU-bidrag.
Det er efter regeringens opfattelse ude af trit med borgerne både i Danmark og i de andre lande.
Det er også ude af trit med den økonomiske virkelighed i Danmark og i de andre medlemslande.
Derfor skal der ikke herske nogen tvivl om, at vores altoverskyggende prioritet i de igangværende forhandlinger er at få forhandlet udgiftsniveauet ned til 1,00 pct. af BNI.
Vi vil og kan ikke acceptere et uforholdsmæssigt stort dansk EU-bidrag.
På den baggrund vil jeg da heller ikke afvise, at Danmark kan komme til at stå i en situation, hvor vi bliver nødt til at stemme imod et EU-budget, hvis det er sådan, at man sprænger den finansielle ramme.
Kommissionens forslag, som det ligger i dag, er ganske enkelt uacceptabelt for Danmark.
Vi går fra dansk side benhårdt efter et budget på 1,00 pct. af BNI, og jeg er glad for, at Enhedslisten nu bekræfter, at det er der bred opbakning til som dansk forhandlingslinje.
Men på nuværende tidspunkt kender vi ikke præmissen for de afsluttende forhandlinger, der som bekendt ud over udgiftssiden også omhandler indtægtssiden og spørgsmålene om rabatter.
Vi er ganske enkelt for langt væk fra målstregen nu, til at vi meningsfyldt kan låse os fast på, hvad vi skal mene, og hvad de endelige danske røde linjer er.
Forhandlingerne om en MFF er langvarige.
De er startet for længst.
De kommer til at løbe hele vejen hen over 2019, hen over et parlamentsvalg og hen over en udskiftning af Kommissionen, og først engang, tror jeg, i 2020 vil vi være klar til at træffe en endelig afgørelse.