Karina Adsbøl (DF), 2019-02-26:
I Dansk Folkeparti mener vi, at det er rimeligt, at borgere, som får medhold i en klagesag mod kommunen, kan tilkendes en kompensation.
Dansk Folkeparti har tidligere fremsat forslag om opsættende virkning, og der fik vi gudskelov samlet et flertal vedrørende bestemte paragraffer, nærmere bestemt servicelovens § 3 a, hvor man bibeholder sin hjælp i 14 uger frem, indtil sagen har været behandlet i Ankestyrelsen, så man ikke pludselig står uden hjælp.
Men problemstillingen er desværre ikke løst.
F.eks. har vi jo set patienter som als-patienter, der ikke har kunnet få bevilget ordentlig hjælp eller hjælpetimer nok til at få hverdagen til at fungere.
Og kommunerne træffer hver dag afgørelse efter lov om social service om forhold vedrørende ældre og udsatte borgere, mennesker med handicap – det kan være i sager om hjemmehjælp, personlig pleje og lignende – og i en række tilfælde indebærer afgørelsen, at borgeren helt eller delvis mister det gode, som borgeren hidtil har haft, men det kan også være, at borgeren har fået tildelt hjemmehjælp, og at kommunen så træffer afgørelse om at nedsætte hjemmehjælpen til det halve.
Det kan også være, at man slet ikke får den hjælp, man er berettiget til.
Så forslaget går jo i sin enkelhed ud på, at regeringen skal fremsætte lovforslag eller foretage de nødvendige ændringer af administrative forskrifter, så der kan udbetales en kompensation til borgere, som får medhold i Ankestyrelsen.
Kommunen skal træffe afgørelse ud fra en konkret og individuel vurdering af borgerens forhold på baggrund af den gældende lovgivning.
Vi har i satspuljeregi i samarbejde vedtaget Danmarkskortet, og de sidste opgørelser viser jo, at omgørelsesprocenterne i Ankestyrelsen på social-, børne- og voksenhandicapområderne er alt for høje, på børnehandicapområdet er den steget fra 46 pct. i 2016 til 52 pct. i 2017.
Så alt for mange af de her sager bliver omgjort, og det er en udfordring.
Jeg husker også selv en sag fra tidligere, hvor man havde sat loft over, hvor meget man ville give til aflastning, men det kan man ikke.
Man kan ikke sætte loft over, hvor mange aflastningsdøgn man kan bevilge en familie, der har brug for hjælp, for så foretager man jo ikke den individuelle vurdering.
Der er også set eksempler på, at familier, der gerne ville hjemmetræne barnet, fik den besked, at det brugte man i deres kommune.
Og virkeligheden er jo også, at kommunernes økonomi kan være en faktor, der påvirker afgørelsen, når kommunerne skal have økonomien til at hænge sammen, og der er jeg helt med på, at der også påhviler os et ansvar netop i forhold til at få kigget på budgetloven eller at få lavet et nyt udligningssystem.
Men det er altså vigtigt, at vi varetager borgernes interesser.
Vi ved, at mange af de her afgørelser er på kant med lovgivningen.
Det er ikke kun i børne- og handicapsagerne.
Vi har også set det tidligere i forbindelse med bl.a. sygedagpengesager.
Hvis borgeren ikke er enig eller tilfreds med den kommunale afgørelse, kan borgeren klage over afgørelsen til kommunen, hvor sagen så revurderes, og hvis kommunen fastholder sin afgørelse, sender kommunen klagen og sagens akter videre til Ankestyrelsen, som herefter behandler sagen.
Og derfor mener vi netop, at det er rimeligt, at borgeren tilkendes den her kompensation, når borgeren får medhold i sin klage, også fordi man som borger har måttet lide under kommunens forkerte afgørelse og har måttet undvære den hjælp, man var berettiget til.
Den myndighed, som har truffet afgørelsen, skal selvfølgelig også afholde kompensationen.