Jakob Sølvhøj (EL), 2019-03-19:
Hvis en kommune synes, at dens omkostninger på daginstitutionsområdet er for store, kan den jo vælge flere veje til at håndtere problemet, og man har jo historisk kunnet opleve, hvordan det er blevet håndteret.
Man kan vælge den rå facon og sige: Vi skærer 20, 30 eller 40 medarbejdere væk i en fart.
Det afstedkommer ofte en hel del spektakel, og personalet bliver selvsagt sure, og forældrene bliver om muligt endnu mere sure.
Derfor har man over tid raffineret den måde, man håndterer det at regulere daginstitutionernes økonomi på.
En af de første opfindelser var at kigge på børnegrupperne.
Det var ikke særlig opfindsomt, men skruede man bare lidt op, sådan at der var 11 vuggestuebørn i stedet for 10 eller 21 børnehavebørn i stedet for 20, så giver det sig selv, at når man så kigger på enhedsomkostninger, så er det ikke så svært at se, at så falder de faktisk.
Det er en metode, som man har arbejdet systematisk med i kommunerne.
Der var en gennemsnitlig gruppestørrelse på vuggestuerne på 12 børn i 2017.
En anden metode, og det er den, som SF's forslag adresserer her, er så at forskyde grupperne aldersmæssigt, for der er jo forskellige omkostninger forbundet med børnene, afhængig af deres alder.
Vi har set det pakket ind i en frygtelig masse pædagogik, som ofte har forekommet usædvanlig letkøbt.
Noget af det kan jo have en ræson, for kan det ikke være meget godt, at de store børnehavebørn starter lidt tidligere i sfo'en, sådan at de kan lære skolen at kende, inden den hårde virkelighed rammer dem i børnehaveklassen?
Vi kender alle sammen historierne, men samlet set er der sket det, at der arbejdes systematisk med en forskydning af aldersgrupperne, sådan at de ældste børnehavebørn er blevet skubbet op i skolen, for der var enhedsomkostningerne væsentlig mindre end i børnehaven, og vi har så tilsvarende oplevet, at der er sket en forskydning fra dagplejeområdet og fra vuggestueområdet op i børnehaverne.
Det er skidt.
Det kan jo være fuldstændig rigtigt, at der kan være tilfælde, hvor man i en institution for 0-6-årige vurderer, at det er fornuftigt at lave skiftet en anelse før.
Og gør man det, uden at det koster på ressourcerne, kan det jo være fornuftigt nok.
Men der har været en systematik, hvor man har set helt bort fra, at det var forskellige behov.
Det praktiske har allerede været nævnt, spørgsmål om bleskift, middagslure, og hvad ved jeg, men der er jo også hele den kognitive og motoriske udvikling, som spiller en stor rolle, hvis man ikke sådan nogenlunde i tilrettelæggelsen af arbejdet følger børnenes udviklingsniveau.
Så det korte af det lange er, at man har udviklet det her som et instrument til at forringe normeringsforholdene, og derfor er det rigtig godt, at SF tager fat i det.
Jeg tror, at vi, der så tv-udsendelsen »Hvem passer vores børn?« her forleden dag, fik nogle fantastiske billeder på, hvad det betyder for børnene og for dagtilbuddenes virkelighed, når der er for få medarbejdere.
Når den eneste tilstedeværende medarbejder på gul stue lige er nødt til at gå ud og skifte det barn, som stadig væk ikke er renlig, og forlade hele børnegruppen, har vi set, hvad det får af konsekvenser, nemlig at der er børn, der må sidde alene på stuen.
Det er sådan en langsom forskydning, for rykker man det en enkelt måned, er der måske ikke så mange, der umiddelbart oplever det, men når forskydningen er sket over tid, har det lige så alvorlige normeringsmæssige konsekvenser, som hvis man bare havde fjernet personalet.
Så derfor vil jeg sige tusind tak til SF for at fremsætte det her forslag.
Jeg synes, det er rigtig vigtigt, at vi håndterer hele spørgsmålet om normeringer og ikke bare ved at sige mere personale, men at vi også kigger på, hvor store børnegrupperne skal være i de enkelte institutionstyper, og at vi, lige præcis som det her adresserer, kigger på, hvor gamle børnene skal være i de enkelte børnegrupper, for det har i lige så høj grad som det andet en konsekvens for kvaliteten af den pædagogik, der skal føres.
Så som det er fremgået, støtter Enhedslisten forslaget.