Pernille Vermund (NB), 2023-05-31:
Så gik endnu et folketingsår, og sikke et folketingsår med valg, regeringsdannelse og udskiftninger på pladserne her i Folketingssalen, som de færreste nok havde set komme.
»Der er stadig Alternativet«, står der over navneskiltene uden for Alternativets kontorer på Ridebanen.
Og ja, det er der, men helt ærligt: Hvor mange her i salen eller ude blandt kommentatorerne havde mon forudset det i sidste valgperiode?
Hr. Torsten Gejl sad helt alene og holdt skansen for sit parti i flere år – sikke et slid, sikke en tålmodighed, sikke en loyalitet.
Vi er politisk uenige om det meste, men hr. Torsten Gejls indsats fortjener respekt.
For godt et år siden lå partiet og vippede omkring spærregrænsen.
I dag er Liberal Alliance det største liberale parti i meningsmålingerne, og det uden at springe ud som socialdemokrater undervejs.
Det er stærkt.
Helt samme ros og anerkendelse kan jeg desværre ikke give til vores andre liberale venner.
Jeg er med på, at man i Venstre i årevis har brystet sig af, at der ikke er den store forskel på Venstre og Socialdemokratiet.
Men jeg vænner mig vist alligevel aldrig helt til at se fru Sophie Løhde eller hr. Troels Lund Poulsen sidde på ministerrækkerne her i salen med en ægte socialdemokrat som statsminister.
Men sådan er virkeligheden i politik åbenbart også.
For ikke at tale om virkeligheden i vores egen folketingsgruppe, der i vinter mest af alt mindede mig om den her sang fra vores barndom; den med de ti små cyklister på cykeltur: »Der var en, der var to, der var tre, der var fire ...«
Helt så galt er det gudskelov ikke gået for de tidligere medlemmer valgt for Nye Borgerlige, der nu har fundet nye græsgange.
Jeg håber, at de to vil lade lidt af deres Nye Borgerlige-dna smitte af på Dansk Folkeparti.
Så er der da trods alt kommet noget godt ud af miseren.
Tilværelsen udvikler sig ikke altid, som man havde forventet, og da slet ikke i politik.
Jeg tænker ofte på statsministerens så berømte sætning »Lev med det«.
Og det gør vi jo, lever, for alternativet er trods alt værre.
Men at vi lever med det, betyder ikke, at vi bare lader stå til.
I Nye Borgerlige er vi færre i dag, end vi var ved valget, men vi giver ikke op.
Vi er her, fordi vi elsker vores land, fordi det borgerlige samfund og de danske værdier er værd at kæmpe for, og fordi tidens store udfordringer kræver borgerlige svar.
Og er der noget, jeg har lært af de seneste års udvikling i dansk politik, er det, at alt kan ske.
Men nu står vi her.
Det er snart et halvt år siden, at SVM-regeringen blev dannet.
Det er en regering, der blev præsenteret som handlekraftig.
Det er en regering, der blev solgt som den helt rigtige i krisetider.
Det er en regering, der siden har lydt som en kynisk karikatur af en lidt tør embedsmand.
Værdierne er væk, og teknokratiet er i højsædet.
I regeringsgrundlaget står der, at Danmark både på kort og mellemlang sigt er »... udfordret af svære økonomiske betingelser.«
Men sandheden er, at Danmark ikke er i krise.
Væksten er opjusteret.
Ledigheden er lav.
Regeringen bør pakke sin kriseretorik væk.
Men hvad er så egentlig regeringens raison d'être?
Og hvad godt for Danmark kan vi forvente af en regering, der lader til at fortsætte den kedelige tendens, som vi har været vidne til i årtier, hvor skiftende liberale og socialdemokratiske regeringer med centraliserende reformer og en øget regelbyrde har svækket vores sammenhængskraft, ensrettet samfundet og koncentreret magten i toppen af systemet, og hvor staten, kommunerne og regionerne gennem årene har fået stadig flere opgaver på bekostning af såvel civilsamfundet som private velfærdsiværksættere, der af venstrefløjen er blevet gjort til velfærdens syndebukke?
Tænk bare på kræftskandalen i Region Midtjylland, hvor økonomi bevidst blev prioriteret over kræftsyge patienters helbred.
Og alligevel bliver de private sundhedstilbud gjort til en ideologisk kampplads, selv om man i det private, modsat på Aarhus Universitetshospital, hverken opererer eller behandler dårligere af hensyn til økonomien.