Aaja Chemnitz Larsen (IA), 2020-09-08:
For et år siden stod vi her.
Inuit Ataqatigiit havde en helt særlig prioritering, nemlig hjælp til børn i Grønland, der har oplevet et seksuelt overgreb.
Tallene er voldsomme, for det drejer sig nemlig om op til en tredjedel af alle børn i Grønland.
I Tasiilaq drejer det sig om 61 pct., og hele 40 pct. af børn, der har oplevet et seksuelt overgreb, oplever det desværre igen.
Her et år efter har regeringen taget opgaven på sig.
40 mio. kr. er afsat i socialforhandlingerne, og nye initiativer og midler er afsat i politiforliget og i den kommende finanslov.
På samme måde strammer vi også kriminalloven og tager generelt problemet mere alvorligt hjemme i Grønland, hvor flere nye lovændringer er på vej.
Generelt kan vi se, at stort set alle de ønsker, som IA havde for et år siden, er blevet igangsat.
Vi er ikke i mål, men vi er i gang, og det giver motivation til at kæmpe videre.
Fra IA's side vil vi gerne sige tak til regeringen, fordi I lyttede, først til oppositionen i Grønland og senere til et historisk bredt flertal i Grønland, som ønskede et samarbejde.
Det er intet mindre end et nybrud i nyere grønlandsk historie, at Danmark og Grønland samarbejder på et område, som egentlig er hjemtaget.
Danmark har ikke overtaget social- eller børneområdet.
De 80 mio. kr. til at bekæmpe overgreb mod børn i Grønland må aldrig blive en sovepude for Grønland.
Det er os, der kan skabe en varig og positiv forandring, som der er brug for.
Ansvaret er forældrenes, og det ligger hos os, de ansvarlige politikere, og hos de ansvarlige ledere, der er i socialforvaltningerne rundtomkring.
Det er et ansvar, som vi skal tage på os hjemme i Grønland.
Statsministeren kalder sig for børnenes statsminister, og nu er statsministeren også de grønlandske børns statsminister, for sammen med naalakkersuisut har regeringen taget et ansvar.
Naalakkersuisut har erkendt, at vi ikke har gjort det godt nok, at vi har fejlet, og jeg vil sådan set også gerne rose naalakkersuisut, for en erkendelse er vigtig for at komme videre.
Nu skal vi i fællesskab sikre, at det bliver en succes, for der er ingen garanti, og i mange år er der rigtig mange af os i Grønland, der har hørt gode toner i grønlandsk politik om, at nu er der hjælp, og nu er det børnenes år, og alligevel sker der ikke rigtig noget.
Mange af de gode anbefalinger er givet før, og derfor er det også vigtigt at forstå, at der er mange af os, der godt kan være skeptiske, og som gerne vil se handling og resultater, før vi ligesom kan lægge opgaven fra os.
Ofte får jeg henvendelser fra forældre og voksne børn, som har oplevet et seksuelt overgreb på nært hold.
Angsten, den manglende hjælp og detaljerne får det til at vende sig i maven.
Det er ingen spøg, det er dybt alvorligt, og jeg er rigtig glad for, at vi er gået i gang med arbejdet, for børnenes skæbner smadres tidligt i deres liv, og for mange kan det også blive svært bagefter.
En af de konsekvenser, som vi også taler om i Grønland, men måske ikke nok, er selvmord, når man ikke bliver imødekommet i forhold til det behov, man egentlig har.
Regeringen er sammen med naalakkersuisut kommet med 16 anbefalinger – velkendte, relevante og vigtige anbefalinger – og i mit stille sind beder jeg en bøn om, at de bliver realiseret.
Men jeg frygter også, at det ikke sker.
Vi har før set, at der er blevet lovet guld og grønne skove på socialområdet, kun for at blive slemt skuffede bagefter.
Det er sådan set ikke regeringen, jeg tvivler meget på, eller naalakkersuisut for den sags skyld, men det skyldes de mange hindringer, som vi har i vores samfund.
For når det uacceptable bliver normalt, og når vi mangler hænder, er der rigtig store udfordringer, så det er en kæmpe opgave, vi har taget på os.
I Grønland har vi rigtig mange dygtige socialrådgivere og fagfolk, f.eks. psykologer, men når sagsbehandlerne knap nok kan se ud over bunkerne på bordet på klienterne og borgerne, fordi de sidder med så mange sager på bordet, så er vi lige vidt, og så er det et kæmpe, kæmpe stort problem, vi også er nødt til at løse.