Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2018-10-09:
Tak for det.
En fjerdedel af de anbragte børn i Danmark forsøger at begå selvmord, og omkring halvdelen af dem får en 9.-klasses-eksamen – resten gør ikke.
Så når vi taler om anbringelsesområdet, mener jeg sådan set, at de tal taler for sig selv, i forhold til hvor store forandringer der er behov for, men jeg mener faktisk også, at det måske er de mest ansvarspådragende tal, der overhovedet findes i dansk politik.
For når man går ind og anbringer et barn, gør staten jo det mest vidtgående, man overhovedet kan, i forhold til mennesker og familier, nemlig at gå ind og påtage sig ansvaret for nogle børn, fordi forældrene ikke kan stå distancen.
Når man påtager sig et ansvar for nogle børn, har man altså at sørge for, at de børn får en tryg opvækst, og det er vi elendige til i Danmark, for at sige det ligeud.
Det, der går galt, hvis man går ind og kigger lidt bagom tallene, er i meget høj grad sammenbrud af anbringelser.
Det er også fejlmatch, som er noget af det, der bliver talt rigtig meget om, når man er udeomkring og taler med plejefamilier, altså det, at man ikke har fået beskrevet barnet ordentligt, i forhold til hvad det er for en familie, det barn kommer ind i.
Men sammenbruddet i anbringelser er rigtig, rigtig alvorligt, og så er der altså en anden del, som slet ikke er med i det her lovforslag, og det er, hvordan det er for de børn, der er anbragt på institutioner.
Størstedelen af de anbragte børn er i dag anbragt i plejefamilier, og det at komme ind i en plejefamilie er rigtig godt.
Hvis vi får anbragt barnet tidligt nok, kan vi faktisk ikke, hvad angår de børn, der er anbragt stabilt i en plejefamilie resten af barndommen, se forskel på børn, der er vokset op med deres biologiske forældre, og børn, der er vokset op hos plejefamilier.
Men det er der, hvor der er mange sammenbrud, eller hvor børnene er vokset op på forskellige institutioner, vi har problemerne, og jeg mener, at vi er meget langt fra at have lænet os nok ind over bordet i forhold til institutionerne i vores samfund, og jeg vil gerne sige utrolig højt, at jeg ikke mener, at regeringen leverer en hujende – og så noget, jeg ikke må sige fra den her talerstol – på det her område, og det er, på trods af at vi i forbindelse med sidste års satspulje fik ind i aftalen, at vi skulle have en drøftelse af anbringelsesområdet.
Det har regeringen så valgt at tage så bogstaveligt, at vi ganske rigtigt har haft en drøftelse, men det, der kommer ud af det, er krummer, hvor vi mener, at det, der skal gøres her, er, at der skal slås et meget stort brød op.
Så set gennem Socialdemokratiets briller skal der ske også ekstremt store strukturelle forandringer af det her område, og vi mener, at hver eneste politiker, særlig dem, der beskæftiger sig med socialpolitik, bør vågne hver morgen med et af ansigterne fra de anbragte børn på nethinden og det samme, når de lægger sig til at sove om aftenen.
Det her er vores ansvar!
Så når vi påtager os det ansvar over for børnene, har vi også at levere de største kanoner, staten kan tage ned fra hylderne i forhold til at få skabt så trygge betingelser som overhovedet muligt, og der er lang vej igen.
Det mener jeg er et eksempel på, at man slet ikke er ambitiøs nok, og jeg mener det samme, hvad angår plejefamilier, og jeg mener det i den grad, hvad angår institutionerne.
Bare så alle har hørt den utilfredshed og måske også forbereder sig på, at det nok kunne se anderledes ud, hvis man havde en anden regering.
I forhold til det her lovforslag er det jo så et udtryk for, at vi tager et skridt i den rigtige retning.
Jeg mener, at der skal gås 100 skridt, men her der tager vi 1.
Det er bedre end ingenting, og derfor er vi selvfølgelig også rigtig tilfredse med det.
Det har ligget både SF og Socialdemokratiet rigtig meget på sinde at få de her forbedringer, og det er vi i sagens natur rigtig glade for.
Det, vi gør her, er, at vi indfører konkrete nye plejefamilietyper, for den bevægelse, der har været hen over de sidste par årtier, er jo, at flere og flere børn anbringes i plejefamilier, og derfor er der også et behov for, at vi får en gruppe af tungt specialiserede plejefamilietyper, og så får vi en mere almen plejefamilietype, som vi kender det fra gamle dage.
Det er der taget højde for i det her lovforslag.
Så får vi også afskaffet den konkrete godkendelse af plejefamilier i kommunerne, vi får altså en ensartethed i den måde, man godkender plejefamilier på.
Man får også opgraderet uddannelsesniveauet; der synes vi ikke man er kommet langt nok.
Men igen, det er et skridt i den rigtige retning, og det er også et godt et af slagsen.
Sidst, men ikke mindst, får vi givet ordentlige vilkår til netværksplejefamilien.
Det er der, hvor man er anbragt hos en søster, eller det kan være hos en veninde af den familie, der ikke længere kan have sit barn derhjemme.
Der mener vi, at det har været fuldstændig tosset, at man har skullet bruge meget tid på alt muligt bureaukrati, i stedet for at man vurderer, hvad det er, man har brug for, når man har et ekstra barn i familien, og at vi så sørger for, at de penge er der, så man ikke skal sidde og bruge alle kræfterne på bilag i stedet for at bruge tiden på at kramme det barn, man har fået i sin varetægt.
Så alt i alt er det et skridt i den rigtige retning ud af de 100, der skal tages, før vi kan se os selv i øjnene på det her område.