Magni Arge (T), 2016-10-06:
Tak for det.
Jeg har stor respekt for, at man i Danmark fejrer det danske demokrati og grundloven, og jeg respekterer også jeres beslutninger om, hvordan I vil synliggøre det danske nationalsymbol i Danmark.
Det vil jeg slet ikke blande mig i.
Og hvem skulle forstå det bedre end en færing med en stærk national bevidsthed?
Jeg husker fra mine yngre dage som radioreporter, da det færøske håndboldlandshold skulle spille en VM-kamp mod Italien, at de belgiske arrangører ville spille den danske nationalsang til opstillingen før kampen.
Det accepterede de færøske håndboldspillere ikke og besluttede i stedet for med holdkaptajn Hanus á Kjalnesi i spidsen selv at synge nationalsangen »Tú alt fagra land mítt« for den stopfyldte idrætshal, så det rungede i hele hallen.
En sådan stærk og passioneret markering fra de færøske håndboldspillere rørte ikke kun mig som radioreporter.
Den vandt også hjerterne blandt publikum, og de spillede i øvrigt en brandkamp, som tog tilskuerne med storm.
Men det kan statsministeren stadigvæk nå at rette op på.
Jeg ville ønske, at statsministeren havde samme respekt for Færøernes ønske om at rodfæste vores demokrati i en færøsk forfatning, som vi har for Danmarks demokratiske institutioner og nationale symboler.
I talen hørte vi den sædvanlige advarsel om, at skulle det færøske folk vedtage en forfatning, som ikke passer ind i Justits- og Statsministeriets fortolkning af, hvad der kan rummes inden for eller uden for grundloven, så ligger der en trussel om en de facto færøsk exit fra rigsfællesskabet som det eneste alternativ – måske vi skal kalde den Fixit.
Det er en tro kopi af tilgangen til folkeafstemningen den 14. september 1946.
Man forlangte, at færingerne i en folkeafstemning skulle tage stilling til, om man ville krybe til korset og genindtage positionen som amt i riget eller løsrive sig fra kongeriget, for der var absolut ingen mulighed for nogen pragmatisk løsning derimellem – det lå uden for grundlovens rammer.
Men ligesom i Storbritannien for nogle måneder siden kom resultatet som et chok for magteliten.
Folket stemte for løsrivelse, og pludselig blev der plads til en pragmatisk løsning med vidtrækkende selvstyre, for nu var grundlovens rammer pludselig blevet mere elastiske.
I mit parti behøver vi ikke begræde en sådan udvikling, for vi mener ganske enkelt, at vores folk skal bestemme i deres eget land og tage ansvar for deres egen skæbne.
Men vi respekterer også, at vi er en del af et demokrati, og at den nuværende regering i Tórshavn ikke har på programmet at proklamere den suveræne stat Færøerne.
Det er imidlertid ikke et løsrivelsesdokument.
Den færøske forfatning skal kun regulere det, som vi alle sammen allerede ved: at Færøerne er et land, at færingerne er et folk, og at vi har selvbestemmelsesret til at bestemme vores egen skæbne i verdenssamfundet – altså at magten på Færøerne ultimativt ligger hos det færøske folk.
Disse forhold har skiftende danske statsministre utallige gange bekræftet, så det kan ikke komme bag på nogen i Statsministeriet eller Justitsministeriet.
Den færøske grundlov vil blot være det færøske folks identitetskort og vejviser ind i fremtiden, og dette identitetskort bygger på det, vi har opnået og opbygget, siden de første mennesker bosatte sig på Færøerne.
Ingen borgere bliver værre stillet end før.
Det vil styrke sammenhængskraften i vores samfund og lægge større pres på vores politikere til at handle i forhold til langsigtede perspektiver hellere end kortsigtet populisme.
Jeg anbefaler regeringen at gå ind i dialogen om en færøsk forfatning på et moderne og konstruktivt grundlag, som kan løfte Færøerne.
For skulle nogen strateger eller spindoktorer befinde sig i den vildfarelse, at man kan slå det færøske folk ud af kursen mod selvstændighed, så har de gjort regning uden vært.
»Jeg gjorde det for Færøerne!« sagde den nu verdensberømte Ove Joensen om bedriften, da han for 30 år siden roede alene i en båd fra Færøerne over Atlanten og kyssede Den Lille Havfrue på Langelinie efter den lange rejse på havet.
Hans gåpåmod og sejhed er legendarisk og uovertruffen.
Uanset hvilke udfordringer der tårnede sig op foran ham, fortsatte han sin rejse.
To gange blev han slået tilbage, tre gange tog han kampen op igen, og til trods for elementernes rasen roede han støt og roligt gennem høje bølger og stærk modvind og nåede i mål efter 41 dage ved årerne.
Ove Joensen gjorde det umulige muligt.
Hans bedrift kan med lidt god vilje sammenlignes med den færøske selvstændigheds rejse fra et fattigt øsamfund med et sprog truet af udslettelse til en moderne velfærdsstat og en blomstrende færøsk kultur.
Det har været et langt, sejt træk, som har ført os frem til et moderne samfund, som er baseret på en stærk national identitet og dygtige folk, som trives med de udfordringer, der opstår i kampen for at påtage sig ansvaret for et selvstændigt folk og en selvstændig nation.
I dag står vi ofte på mål for udfordringer, som andre ville se som umulige, men hvor vi alligevel når resultater, som ingen ville drømme om.
Vi er så frygtede i DBU, at Danmark hellere valgte en træningskamp mod Liechtenstein end at udfordre Færøerne.
Statsministeren sagde i sin tale: »Hvis Danmark er i slæbesporet, mens landene omkring os træder på speederen, så går generationer glip af nye muligheder, og det må ikke ske.«
Og det gælder sandelig også for Færøerne.
Vi stopper ikke her, vi skal videre.
Vi skal skabe flere værdier, nedbetale gæld og gøre os uafhængige af bidrag fra andre lande.
Det gør vi gennem en styrkelse af vores demokratiske grundform, og det gør vi gennem deltagelse i verdenshandelen på et grundlag, der tjener vort land og vore borgere – og dermed også i Danmarks og det såkaldte rigsfællesskabs interesser.
Men det fordrer også, at vi har adgang til at forsvare vores interesser og udvikle vores deltagelse i verdenssamfundet.
Vi har, siden fiskerigrænsen blev udvidet til 200 sømil, varetaget egne interesser i bilaterale forhandlinger med andre lande om rettigheder til fiskeri, og vi skal videre ad den vej, for det har tjent os godt.
I internationale fora til gengæld, hvor Danmark har førertrøjen på, støder vi desværre ofte ind i det åbenbare faktum, at danske og færøske interesser går i hver sin retning.
Danmark vægter ganske enkelt hensynet til EU højere end hensynet til Færøerne.
Jeg behøver nok ikke gentage eksemplet med makrelstriden, men lad mig følge op med et eksempel fra Den Internationale Hvalfangstkommission, hvor Danmark sammen med EU støtter op omkring etableringen af et hvalreservat i Sydatlanten, til trods for at både Grønland og Færøerne er imod.
Hvis Hvalfangstkommissionen og dyreværnslobbyen i Europa får magt, som de har agt, så er reservatet i Sydatlanten blot begyndelsen til en udvikling, som senere kan blive til en regulær trussel mod vores tilværelse i Arktis og Nordatlanten.
Vi er imod reservattænkningen, for vi ønsker at bevare rettigheden til at udnytte havets ressourcer på en bæredygtig måde, fordi det ganske enkelt er det, vores velfærd bygger på.
Bertel Haarder skrev engang i en kronik i Kristeligt Dagblad, hvor han filosoferede over rigsfællesskabets fremtid, at man bør rette nogle konstruktionsfejl i rigsfællesskabets fundament.
Det har han fuldstændig ret i.
Den udenrigspolitiske lov er en stor konstruktionsfejl, fordi den ikke giver Færøerne det udenrigspolitiske rum, vi skal bruge til at forsvare vore interesser og fortsat udvikle vort samfund i en global verden.
Den er jo også konstrueret med afsæt i tænkningen om Danmark som en enhedsstat og uden behørig hensyntagen til, at man har delegeret en stor del af sin selvbestemmelsesret til EU.