Kenneth Kristensen Berth (DF), 2017-03-24:
Tak, hr. formand.
EU er i en historisk krise, og det er uanset det lettelsens suk, som resultat af det hollandske valg, der indebar et samlet tab på 37 mandater til Socialdemokratiet og Det Liberale Parti, angiveligt blev mødt med hos EU-eliten, som benyttede lejligheden til at aflyse krisen og i øvrigt erklære det valg for en stor sejr for EU.
Det er barokt, men det er et tegn i tiden på, hvordan man gennem italesættelse forsøger at skabe et kunstigt billede af virkeligheden – alternative fakta.
Det er imidlertid også i sig selv en misforståelse at forestille sig EU's skæbne blive afgjort af et enkelt nationalt valg eller to.
Disse partier var jo på forhånd af eliten udelukket fra et opnå indflydelse, idet alle andre partier havde erklæret ikke at ville samarbejde med dem.
Hvordan det går med sådan en taktik kan man jo se ved at kigge på vores broderfolk i Sverige, hvor man kan iagttage, hvordan Sverigedemokraterne i en meningsmåling i sidste uge lå til at blive Sveriges største parti med en opbakning på 26 pct. af vælgerne.
Og jeg vil sige tillykke med det øjebliksbillede til vores svenske venner.
Det afgørende for EU's udvikling er derimod villigheden til at lytte efter de signaler, som nationale valg og folkeafstemninger er udtryk for, men også pejlemærker som eksempelvis den seneste undersøgelse fra Eurobarometer, som angiver, at opbakningen til EU er på retur, og det er i særdeleshed i lande, der hidtil har bakket uforbeholdent op om EU.
I EU-toppen synes viljen til at lytte imidlertid at være begrænset.
Det er besynderligt al den stund, at manglende vilje til at lytte nu meget vel kan føre til arbejdsløshed for de døve mennesker i morgen.
Nu skal det dreje sig om den redegørelse for EU-samarbejdet, som udenrigsministeren har givet Folketinget.
Måske har den væsentligste udfordring for EU-samarbejdet været bølgen af migranter, der vælter ind over Europa, og det er det stadig væk.
Udfordringens dimensioner blev tydeligt tegnet op, da vi i sidste uge blev bekendt med, at antallet af asylsøgere i EU kun er faldet med 4 pct. i 2016 i forhold til mareridtsåret 2015.
I Danmark er tallet faldet med 71 pct. isoleret betragtet, og det viser tydeligt værdien af nationale stramninger og grænsekontrol og EU's totale mangel på kompetence også på dette område.
Den højt besungne aftale med Tyrkiet har altså ikke bragt antallet af asylansøgninger i Europa væsentligt ned.
Angiveligt har den nedbragt antallet af personer, der krydser Det Ægæiske Hav, men det ved vi jo strengt taget heller ikke noget om, idet aftalens indgåelse var sammenfaldende med lukningen af grænsen mellem Makedonien og Grækenland, som blev aftalt mellem Østrig og landene på Vestbalkan uden EU's mellemkomst.
At aftalen med Tyrkiet næppe er holdbar i længden vises jo i den måde, hvorpå det tyrkiske regime særlig i kølvandet på et amatøragtigt kupforsøg sidste sommer, har opført sig over for Europa.
Måske skulle den tyrkiske leder tage et kig i spejlet.
Samtidig har EU forsøgt sig med aftaler med en række afrikanske lande.
Indtil nu har det vel været med svigtende held.
I hvert fald er det ikke lykkedes at nedbringe antallet af personer, der krydser Middelhavsruten, og med hjælp fra ivrige venstrefløjsaktivister og Frontex i forening skal man ikke begive sig langt ud i Middelhavet, før man blive samlet op og sejlet sikkert i land i Europa.
Det er en aldeles uholdbar situation.
Europa kan ikke deponere sin politiske handlekraft i relation til immigration hos hverken Tyrkiet eller i Afrika.
Senest har den ungarske regering taget det rigtige og modige skridt, at personer, der søger asyl i Ungarn, fremover bliver frihedsberøvet.
Den østrigske regering har foreslået, at Europa går i dialog med venligsindede lande i Afrika om, at de mod behørig og omfattende økonomiske kompensation at tage imod asylanter, der kommer i land i Europa.
Hvis strømmen til Europa skal standses, er det afgørende nødvendigt, at afrikanere forstår, at der ingen fremtid er for dem i Europa, og at man, såfremt man alligevel begiver sig af sted, ender i Afrika igen og har spildt en masse penge på absolut ingenting.
Det er det, der hedder den australske model.
I sommeren 2015 var antallet af asylsøgere, der var ankommet med båd til Australien, faldet fra omkring 25.000 i 2013 til under 200.
Siden da er der ifølge de australske myndigheder ikke kommet en eneste båd, og jeg gentager: ikke en eneste båd.
Det er en komplet illusion at forestille sig, at vi i EU skulle kunne fordele os ud af problemerne.
En række lande i Østeuropa er kloge nok til ikke at ville lade sig kolonisere.
De har set resultatet af koloniseringen af Vesteuropa med ghettoer, hvor islamisk lov gælder, tårnhøj kriminalitet, gigantisk arbejdsløshed og arbejdslede, stigende islamisering, terrorisme, splittelse i samfundene osv.
De vil ikke gentage den udvikling, og det forstår jeg godt.
EU er desværre alt, alt for naive, når det handler om islam og udlændinge. Et eksempel på det er den angivelige styrkelse af EU's ydre grænser, som bl.a. består i en automatisering af ind- og udrejsekontrollen.
Fremover vil man ikke møde et rigtigt, levende menneske i form af en politibetjent eller en tolder, når man rejser ind i EU.
Man vil skulle lægge sit pas på en elektronisk dingenot, der så efter et hit-no-hit system vil bestemme, om porten til Europa går op eller ej.
Det er godt, at man fremover vil registrere personer, der rejser ind i EU og udrejser igen, og at man således vil have et mere klart billede af, hvem der opholder sig lovligt og ulovligt i Europa.
Men jeg kan ikke se, hvorfor dette system nødvendigvis skal medføre at sige farvel til politibetjentene.
I Dansk Folkeparti tror vi på, at det har en værdi at møde et rigtigt menneske, før man blive sluppet løs i Europa.
En betjent kan se, om sveden pibler frem på panden, om der er nervøse trækninger i øjnene, altså om et mennesker har rent mel i posen.
Det kan en maskine ikke, og møder man ikke et menneske, men en maskine, vil man med stor sikkerhed være meget mere rolig, når man passerer ind i EU med ondt i sinde.
Ud over at der kommer uønskede mennesker fra andre lande ind i EU, foregår der også uønskede bevægelser internt i EU som følge af arbejdskraftens frie bevægelighed.
Nu nærmer foråret og sommeren sig jo, og så skal vi i Danmark også regne med det årlige indtog af sigøjnere, der hutler sig frem på gader og stræder under dække af at være vandrende arbejdstagere.
I Dansk Folkeparti mener vi ikke, at der nødvendigvis skal lukkes fuldstændig ned for østeuropæiske lønmodtagere på det danske arbejdsmarked.
Men vi skal selv bestemme, hvem og hvor mange der kommer ind, og under hvilke betingelser de skal arbejde her.
F.eks. om og hvornår de har ret til sociale ydelser.
Men tilsyneladende ønsker Europa-Kommissionen endnu mere fri bevægelighed.
Således lægges der op til, at den periode, hvori man skal kunne opholde sig i et andet EU-land og søge arbejde, skal hæves fra 3 til 6 måneder.
Man kan altså tage ½ år til Solkysten eller måske endnu bedre til Golden Sands i Bulgarien, hvor pengene jo som bekendt holder lidt længere, for danske skatteborgeres regning under dække af at søge arbejde i et pågældende område, og danske myndigheder har ikke en kinamands chance for at kontrollere, at det rent faktisk er sket.
Allerede i dag er både børnepenge, kontanthjælp, dagpenge og i særdeleshed SU-systemet udfordret som følge af vandrende arbejdstagere, der i nogle tilfælde endog kun er arbejdstagere rent proforma.
Men EU kan ikke se problemet.
Som kommissær Marianne Thyssen sagde under sit besøg i Europaudvalget: I virkeligheden vil I slet ikke have indeksering af børnepenge, for det er alt for administrativt bøvlet for jer.
Det var typisk eurokratarrogance for fuld skrue.
Og således blev lille Danmark også i denne sag korrekset af ypperstepræsterne i Bruxelles, og ligesom vi kan se i vejviseren efter de små forbedringer, som den britiske aftale jo trods alt indebar, kan vi se frem til en gigantregning som følge af den britiske udmeldelse af EU gennem efterfølgende opsamling af de udgifter, den britiske regering har betalt, og afskaffelse af de eksisterende rabatordninger.
Derfor er det også Dansk Folkepartis opfattelse, at de danske borgere må spørges igen om medlemskabet af EU.
Igen og igen er danskerne blevet spurgt om mere EU; aldrig er danskerne blevet spurgt om mindre EU.
Når briternes aftale er forhandlet på plads, skal danskerne spørges igen, og denne gang skal spørgsmålet handle om mindre EU.