Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2019-04-25:
Tak til Enhedslisten for at rejse den her diskussion i dag ved at have fremsat det her forslag om at nedsætte en strukturkommission til at vurdere mulighederne for en opdeling af systemisk vigtige finansielle institutter.
Kort sagt: Hvad er det for nogle finansielle supermarkeder, vi har i dag, og skal de splittes op og på hvilken måde?
Hvorfor så det?
Jo, jeg mener, at jeg hørte Liberal Alliances ordfører sige, at det her nærmer sig ekspropriation.
Det synes jeg er en stor misforståelse omkring det, vi taler om.
For der er faktisk en lang og flot liberal arv, specielt i USA, omkring antitrust, omkring at kigge på, hvordan man får et marked til at fungere godt, specielt hvis der er markedsdominerende aktører, hvis der er konkurrenceproblemer.
Det var derfor, at man splittede Standard Oil, et af de største olieselskaber, op – man overtog ikke noget, man eksproprierede ikke noget, men man splittede det op i forskellige dele, der så kunne konkurrere mod hinanden.
Det syntes man alligevel var lige til den grove side.
Det var altså liberale, som sagde: Når vi ser nogle klare markedsfejl, bliver vi af hensyn til forbrugerne nødt til at gå ind og rette dem for at få et bedre fungerende marked.
Vi har fået finansielle supermarkeder i Danmark i en sådan grad, at jeg virkelig synes, at det er nødvendigt at råbe vagt i gevær, og jeg er glad for, at Enhedslisten også kæmper den her sag, for det er et problem, når vi har nogle kolossale store banker, som også sidder på realkredit, og som også sidder på forsikring, pension osv., og nu er der endda blevet åbnet en ny dør for nye, hvad skal jeg sige, mere eller mindre kreative værktøjer med pengeoverførsler og andet.
Og på den måde er det altså nødvendigt at kigge på hele det her område.
Som jeg nævnte før, kan man jo næsten kalde de fordele, som en SIFI-bank, altså en af de meget store banker, har, et kinderæg.
For det første får de at vide, at de er too big to fail, det er en statsgaranti for, at de ikke må gå ned.
Det leder frem til det, man kalder moral hazard, som hr. Pelle Dragsted også var inde på, nemlig at det jo er et anerkendt begreb, i forhold til at hvis der ikke er nogen klare konsekvenser, der står mål med de handlinger, man foretager, kan det altså potentielt lede til dybt uansvarlig bankdrift.
Og derfor er det farligt at have banker, der er too big to fail.
Det har Margrethe Vestager og mange andre jo også sagt: at det skal vi ikke have.
Den anden del af kinderægget er jo, at vi får en indirekte statsstøtte til de største banker, der har en værdi på op til 17. mia. kr. årligt – det er Kraka, der har lavet den analyse – for når man får SIFI-stemplet, får man også billigere renter på markedet, fordi man får en bedre rating, og det er altså penge, som jo belaster statsbudgettet, så at sige, eller statsbalancen.
Så det er en indirekte statsstøtte, der har en værdi på op til 17. mia. kr.
Det tredje, der er med SIFI'erne, er jo, at man må vælge de her interne modeller, de såkaldte IRB-modeller, i forhold til standardmodellerne.
Det lyder måske meget teknisk, men det betyder, at vi reelt set ikke ved, om der er så meget hårdere kapitalkrav til SIFI'er, end der er til andre banker, for man udregner det fuldstændig forskelligt.
Da nogle banker gik fra at være almindelige banker og over til at få SIFI-stemplet, kunne man faktisk se, at forskellen var på 9 procentpoint.
Altså, det er jo en ret markant forskel i forhold til hele diskussionen om, at man siger: Jamen der er hårde krav, der er markant hårdere kapitalkrav, og det skal man så se på i det store billede.
Min taletid er desværre løbet ud, men jeg vil bare sige, at jeg synes, det her er rigtig, rigtig vigtigt, og at SF selvfølgelig støtter forslaget, som jo alene handler om at få belyst det her problem og komme frem til en model.
Det kan jeg ikke forstå at der ikke er mere opbakning til.