Rune Lund (EL), 2019-04-30:
Der er ingen tvivl om, at den grønne omstilling, som vi fra Enhedslistens side ønsker, er en politisk kamp, et politisk valg, og det er jo også derfor, vi bl.a. har fremlagt en klimaplan her i midten af februar, som indeholder helt konkrete virkemidler til, hvordan vi i 2030 kan få en 70 pct.s reduktion af CO 2 -udledningen, så vi er godt på vej mod et nulemissionssamfund i 2040.
Vi har fremlagt de konkrete forslag; vi har lavet konkrete beregninger af, hvor meget de enkelte forslag vil betyde i CO 2 -reduktionseffekt; vi har anvist finansieringen, og vi har ovenikøbet – som det tredje – skruet finansieringen sammen på en sådan måde, at den er socialt retfærdig.
Det er jo, fordi vi ønsker en hurtig grøn omstilling, hvor regningen ikke bliver sendt til dem, der har mindst.
Vi ønsker, at vejen til den grønne omstilling skal være socialt retfærdig.
Så det er jo både spørgsmål om politik, men også om at få pengene til at hænge sammen.
Kalkulationsrenten er faktisk også en vigtig spiller i den her diskussion.
For når man hører finansministeren og ordføreren for Venstre, lyder det, som om antagelser bag beregninger kun skulle være sådan noget, der omhandler tal, men antagelserne bag beregningerne af kalkulationsrenten er jo virkeligheden ikke bare et politisk-økonomisk spørgsmål, et etisk-moralsk spørgsmål, som de økonomiske vismænd siger; det er jo i virkeligheden også et filosofisk spørgsmål, fordi vi med kalkulationsrenten snakker om værdiansættelsen af nutiden over for fremtiden.
Altså, jo højere rente vi opererer med, jo højere er værdien af nutiden, og jo lavere rente vi opererer med i beregningerne, jo lavere er værdien af nutiden over for fremtiden, og jo højere er værdien i fremtiden.
En sådan værdiansættelse er jo simpelt hen i sin natur politisk – det er et politisk-økonomisk spørgsmål.
Finansministeren var også inde på, at den beregning, den diskonteringsrente, der bliver brugt, skal hjælpe til at prioritere.
Men hvis antagelserne bag beregningerne er på en sådan måde, at man får en diskonteringsrente, som er for høj, i forhold til hvad den burde være, jamen så hjælper den jo os til at prioritere forkert.
Det er derfor, at det her også er et politisk spørgsmål, en politisk-etisk vurdering.
Det er jo sådan, specielt når vi snakker om klimaet, at de omkostninger, som vi har ved omstillingen, har vi nu – de skal investeres inden for en meget kort tidsperiode – men de gevinster, som vi forventer at få ved at handle i rette tid, forventer vi bliver store.
Og vi ved, at jo længere vi udskyder indsatsen over for at bekæmpe klimaforandringerne, jo større vil regningen blive i sidste ende.
Det taler for en lavere diskonteringsrente.
Vi ser også i den forbindelse, at hver eneste gang der kommer opdaterede rapporter i forhold til temperaturstigninger, havvandsstigninger, så er billedet det samme: Det er hele tiden værre, end vi havde troet.
Det er hele tiden worst case-scenarier, som bliver det nye grundlag.
Det er endnu et argument for, at man kigger på, hvordan vi kan lave en lavere diskonteringsrente, som vil gøre det økonomisk set nemmere, bl.a. i kampen med Finansministeriet, at prioritere den grønne omstilling.
Så må man jo også sige, at noget, der virkelig er svært at beregne, er de konsekvenser, der vil komme, af klimaforandringerne, for de vil jo være irreversible.
Altså, hvad angår den ødelæggelse af natur og biodiversitet, de mange ødelæggelser, vi vil se, de millioner af klimaflygtninge, der vil komme, den masseuddøen af arter, som vi vil se, er meget af det irreversibelt.
Jamen det er da også dybest set et etisk, moralsk, politisk spørgsmål, hvordan vi håndterer det.