Henrik Dahl (LA), 2019-12-19:
Tak for ordet.
Vi er jo ikke danskere for ingenting, så vi har haft en meget grundig debat om proces.
Det kan vi godt lide, men spørgsmålet er jo selvfølgelig, om sådan en procesdebat løser hele problemet, og det har flere spørgsmål jo været inde på allerede.
Hvis man er politisk historiker, vil man måske sige, at en epoke er en periode, hvor stormagterne fastholder deres sikkerhedspolitik.
Perioden fra 1917 til 1991 var en samlet epoke, hvor det store dyr i stormagternes åbenbaring var Sovjetunionen.
Så er der gået knap 30 år, siden Sovjetunionen holdt op med at eksistere, som man kan dele op i to klare afsnit.
Der er et afsnit fra 1991 til 2001, som er et afsnit, jeg vil kalde den postsovjetiske forvirring, og så er der perioden fra 2001 frem til i dag, som jeg vil kalde for terrorens tidsalder, fordi stormagternes sikkerhedspolitik er indrettet på at bekæmpe terror.
Jeg tror ikke, at man kan aflæse vores udenrigs- og sikkerhedspolitik uden at tage de her afsnit af historien i betragtning, fordi hvis man ser på krigsudredningen, kan man sige, at under den postsovjetiske forvirring troede danske beslutningstagere, og det troede de med rette, at det gav mening at rydde op i de sidste hjørner af anden verdenskrig.
Det var jo det, vi gjorde på Balkan.
Det kan godt være, at der er nogle, der har glemt det, men Potsdamaftalen bortfaldt først i 1990, og så blev der så ryddet op rundtomkring på Balkan, efter at den aftale var bortfaldet.
Terrorens tidsalder begynder så den 11. september 2001, og det, der har præget Danmarks og Vestens indsatser i terrorens tidsalder, har jo først og fremmest været manglende viden om hele udgangspunktet for terrorens tidsalder.
Udgangspunktet for Sovjetunionen forstod de fleste.
Det var Marx og Lenin og alle de her teoretikere, og så var det en stiafhængighed i forhold til det tsaristiske Rusland, og de to ting tilsammen gjorde, at man kunne forstå Sovjetunionen.
Udgangspunktet for terrorens tidsalder er jo for det første islamismen, og for det andet er det den historie og de dynamikker, som behersker Mellemøsten.
Her er jeg bare nødt til at sige – og jeg tilslutter mig også alle de her procesanbefalinger osv. – at der jo ingen proces er, der beskytter imod at tage dårlige beslutninger som følge af manglende viden.
De to ting har ikke noget med hinanden at gøre.
Og manglende viden, tror jeg, om regionen, om terrorens tidsalder kunne ikke have beskyttet imod fejl, der er begået.
Hr. Martin Lidegaard sagde med et typisk understatement, at han var i tvivl om, hvordan man skulle bedømme Afghanistan.
Afghanistan er jo en katastrofe.
Det er der jo ikke nogen tvivl om.
Men igen: Det der understatede er måske lidt dansk; det ved jeg ikke.
Det har jo været forfejlet.
Hele ideen om at udbrede vestligt demokrati og ikke mindst at udbrede det med magt er en illusion i Stormellemøsten, og vi skal ikke forfølge politikker, der gør det.
Hele den her idé med at opbygge civilsamfund osv. osv. er jo også en ren illusion.
Nu ender Afghanistanengagementet med, at Taleban laver en aftale, som kommer til at ligne afslutningen på Vietnamkrigen utrolig meget.
Så vi får bare en Vietnamafslutning efter 18 år i Afghanistan.
Det er jo en ren katastrofe.
Hvis man har læst Per Stig Møllers erindringer om alle hans møder med Hamid Karzai, bliver man jo også helt klar over, hvor håbløst hele projektet med at lave demokrati i Afghanistan var.
Man skal selvfølgelig tale pænt om folk, der ikke er til stede, men Hamid Karzai var ikke nogen stor demokrat, og han var lidt af en opportunist.
Så har jeg sagt det meget, meget pænt.
Så vi er i terrorens tidsalder, og det er den, der har kæmpe indflydelse på vores udenrigspolitik.
Mere viden om årsagerne til terror er faktisk det, der løser de her fejl, og så skal vi selvfølgelig også have en god proces.
Derfor er vi også glade for det forslag til vedtagelse, der allerede er blevet læst op, og vi tilslutter os det med glæde.
Og hermed takker jeg for ordet.