Jacob Mark (SF), 2021-08-26:
Tak for det.
SF stemmer nej til det her.
Vi kan ikke støtte et forslag, hvor man ikke afsætter én ekstra krone til at rette op på de ulige lønninger, der gennem årtier har været skabt i den offentlige sektor på grund af tjenestemandsreformen.
Vi kan ikke støtte et forslag, hvor man ikke gør andet end at ophøje en forkastet mæglingsskitse til lov.
Det er ikke mere end 1½ år siden, at Danmark var i starten af en alvorlig pandemi.
Sygeplejerskerne stod forrest ude på intensivafdelingerne uden at vide, hvad de rigtig stod over for; om de stod over for en potentielt meget, meget dødbringende virus.
De var modige, og de gjorde deres arbejde.
Sosu-assistenterne og medhjælperne fortsatte, vel vidende, arbejdet med at passe på de ældre, også selv om de havde den frygt at komme ind med smitte på ældrecentre og plejehjemmene og smitte nogle ældre og skulle gå og leve med det.
De gjorde deres arbejde, og de var modige.
Pædagogerne og de pædagogiske assistenter holdt daginstitutionerne åbne, da alt andet blev lukket, stort set, pga. den britiske variant.
De gjorde deres arbejde, og de var modige.
Jordemødrene, som i forvejen var stressede og havde urimelige arbejdsvilkår, fortsatte på fødegangen, selv om de måtte afvise partnere, der gerne ville med ind til samtale.
Det gjorde det alligevel, jordemødrene, fordi de var modige, og fordi de passede deres arbejde.
Der var mange, der var modige under pandemien.
Der var mange, der gjorde deres arbejde.
Men de her faggrupper, som jeg har nævnt, og flere andre faggrupper, som der er lavet en masse forskning omkring, havde alle sammen det til fælles, at de ønsker et tydeligt opgør med tjenestemandsreformen fra 1969, en reform, som Folketinget vedtog.
Og det forstår man godt.
For årti efter årti er den uligeløn, som med den reform blev skabt mellem faggrupperne i den offentlige sektor, ikke blevet løst.
For nogle af faggrupperne er den kun blevet værre.
Man har bare skubbet aben videre til overenskomstforhandlingerne, og det bliver også brugt som argument i dag: Jamen det er jo ikke blevet løst, man har jo haft flere overenskomstforhandlinger.
Ja, og der har jo heller ikke været penge til det.
Politikerne indrømmede endda, da man lavede tjenestemandsreformen, at man er nødt til at kigge på den her reform løbende, for den er skæv.
Men man har ikke kigget på den, man har ikke været modig, man har ikke gjort sit arbejde.
Og hvad er risikoen ved det her?
Det er nærmest det værste ved det: Jo, det er at vi risikerer at miste alle dem her, der er så vigtige for vores velfærdssamfund.
Vi taler meget om fremtidens mangel på arbejdskraft.
Men det her er jo virkeligheden i de mange fag: Vi mangler sygeplejersker, vi mangler jordemødre, vi mangler pædagoger.
Og det, man er ved at skabe nu med det her, er et slags vikarsamfund, hvor de her mennesker føler sig pressede til at gå over i vikarjob på bureauer, for så kan man få mere fleksibilitet, og man kan få en løn, der hænger sammen.
Og så er der igen mindre, til når man skal forhandle.
Og det er ikke kun det her med, at vi mister dem, og at de skifter job, for det er jo deres ret.
Men det er også det, at vi mister deres opbakning og deres tillid, som er så grundlæggende for at drive et velfærdssamfund.
Det vil vi ikke være med til, og derfor stiller vi ændringsforslag om at lave en ligelønslov om at sætte penge af til, at når den her lønstrukturkomité er færdig, skal man finde løsninger, der skaber ligeløn i Danmark.
Kvalitet koster, og derfor er man nødt til at sætte penge af.
Ellers bliver det bare endnu en syltekrukke.
Og så er jeg lidt træt – nu har jeg allerede kun 1 minut tilbage – af alle dem, der i de her dage i medierne får det til at lyde som sådan et strategi- og spinspil, og som kritiserer sygeplejerskerne og de andre fagforbund og siger: De har tabt, eller at det måske ikke var så strategisk.
Det har kæmpet for det, de troede på!
Men de har jo været oppe mod en overmagt, fordi vi har en offentlig dansk forhandlingsmodel, hvor man taber på forhånd, hvis man vil lave markante ændringer af velfærdssamfundet.
De har skullet gå ind til forhandlinger med Danske Regioner og KL, og vi har alle sammen vidst, at de ikke kunne levere, for det kræver penge fra regeringen.
Og det er derfor, at jeg og SF mener, at der er brug for, at regeringen greb ind, og der er brug for, at regeringen tager ansvar.
Men det kræver penge.
Det er der ikke i det her; der er ikke en eneste ekstra krone, og derfor stemmer SF imod lovforslaget.
Jeg har ikke planlagt at sige det her, men nu gør jeg det alligevel, specifikt til jer sygeplejersker, der sidder deroppe og lytter med: Jeg arbejdede på en skole i 2012 under lærerkonflikten.
Min mor er lærer, mine bedste venner er lærere.
Jeg så, hvad det gjorde ved den faggruppe – og jeg ved godt, hvad SF's ansvar var i det – at man trynede dem.
Jeg kan godt genkende den der håbløshed og afmagt, mange af jer må have.
Men jeg lover jer: Det skal ikke være forgæves, og debatten dør ikke her.