Holger K. Nielsen (SF), 2017-03-24:
Det er jo rigtigt, som mange har sagt, at EU på mange måder er i en kritisk situation i øjeblikket grundet Brexit, grundet større folkelig skepsis, grundet en række tendenser i forskellige lande, som ikke ligefrem bidrager til sammenhængskraften.
Der er så mange, der spørger: Betyder det, at EU vil gå i opløsning?
Jo, der er nogle, der ønsker, at det skal gå i opløsning, det ønsker partier som Dansk Folkeparti og Enhedslisten, men jeg tror nu alligevel, at jeg vil sige til alle dem, der siger det, at hvis man ikke havde EU, var man nødt til at opfinde EU.
Landene i Europa er så afhængige af hinanden, der er så mange grænseoverskridende problemer, som kræver grænseoverskridende, internationale løsninger, at vi er nødt til at have et samarbejde som EU – et samarbejde, hvor der er institutioner, hvor der er regler, og hvor der også er overgivelse af suverænitet til fællesskabet, hvis det skal fungere.
Det er jo derfor, der er så mange, der har forskellige vidtløftige ideer om, hvordan man kan få et alternativ til EU, og så snakker man om Europarådet, eller jeg ved ikke hvad, og Nordisk Råd osv.
Men sandheden er, at man er nødt til at have institutioner.
Man er nødt til at have regler, man er nødt til at have en domstol, der dømmer, hvis der er nogle, der ikke overholder reglerne, hvis det her overhovedet skal fungere.
Jeg ved godt, at når nogle taler om det fredsskabende, så siger andre: Jamen hvad har det med sagen at gøre?
Jeg synes præcis, at det, vi har set i Balkan og Eksjugoslavien, som vi tidligere har diskuteret i dag, er et godt eksempel på, hvordan EU kan have en fredsskabende effekt.
På den ene side er det et eksempel på, hvordan vi ikke var i stand til at gribe ind under Srebenicakatastrofen i 1995, og hvordan det viste sig, at vi var impotente, da der skulle laves en løsning på konflikten dernede,
og på den anden side et eksempel på, hvordan EU-perspektivet efterfølgende var en afgørende forudsætning for at få f.eks. Serbien til at opføre sig fornuftigt i bl.a. Kosovo, men også få de andre lande i området til at opføre sig fornuftigt i stedet for at vende tilbage til de gamle unoder.
Jeg synes bestemt, at det, hr. Peter Hummelgaard Thomsen fortalte om Kosovo, var væsentligt.
Her havde man været nede, og de havde sagt, at hvis der ikke længere var det perspektiv, så kunne de risikere, at de ville vende tilbage til de ting igen.
Det er klart, at der er nogle udfordringer, vi skal forholde os til.
Det første er den sociale situation, den økonomiske situation, altså arbejdsløsheden i EU.
Der er ingen tvivl om, at der er mange forklaringer på, at højrepopulisterne i øjeblikket har medvind, og en af de forklaringer, der går igen, handler om globaliseringen og om, at folk kommer i klemme osv.
Det er sikkert en del af det, men jeg vil så også sige, at der også er nogle muligheder for, at man kan gøre noget ved det.
Det er jo ikke sådan, at globaliseringen på den måde eller i alle fald dens effekter er en naturlov.
Det, som politik i høj grad handler om, er jo, hvordan vi kan håndtere globaliseringen på en måde, så den bliver til gavn for alle mennesker.
Der må jeg så sige noget til den økonomiske politik, vi har set fra specielt Tysklands side.
Der er nogle, der siger, at det er EU's skyld, men grundlæggende er det jo kansler Angela Merkel, der står for en efter vores mening reaktionær sparepolitik, der overhovedet ikke tager med i billedet, at man også skal bruge efterspørgselsinstrumentet, hvis man skal have gang i økonomien igen.
Man har en forestilling om, at man udelukkende gennem arbejdsmarkedsreformer og nedskæringer kan få balance i økonomien, så man igen kan skabe grundlag for fremgang.
Det er der opstået en stor diskussion om i Europa, og især de sydeuropæiske lande er utilfredse med den der sparepolitik fra Angela Merkels side, som Danmark desværre også følger.
Det er en efter min mening vigtig diskussion, hvor vi også fra Nordeuropas side må være opmærksom på, at hvis det her skal hænge sammen, så er vi nødt til at tage hensyn til, at der skal skabes flere jobs, og at det også handler om, at der kommer mere efterspørgsel, at der kommer flere investeringer, at eksempelvis Grækenland får eftergivelse af deres gæld, i stedet for at vi stiller nye krav til dem, som de overhovedet ikke kan opfylde, og at andre lande i Sydeuropa tilsvarende får muligheder.
De skal ikke køre på fribilletter, selvfølgelig skal der være en ansvarlighed i det, og der er ingen tvivl om, at de tidligere ikke altid har opført sig lige ansvarligt, men jeg mener, at vi er nødt til at diskutere, hvordan vi kan lempe den meget stramme økonomiske politik.
Det andet, jeg vil nævne, er flygtningeproblematikken, som mange er optaget af.
Den er også nævnt i regeringens redegørelse, og det er økonomien også, så det er udmærkede temaer, man har med der.
Men jeg vil nævne hele flygtningepolitikken, som jo er en udfordring for hele vores kontinent i øjeblikket.
Også der må vi have i baghovedet, at vi er nødt til at have institutioner, at vi er nødt til at have et formaliseret samarbejde, hvis vi overhovedet skal kunne løse det problem.
Men jeg synes også, det skal nævnes, at hele problematikken om fordelingen af flygtninge i vores område kan vi ikke bare stikke i baglommen.
Alle ved jo godt, at en tvangskvotefordeling ikke rigtig har nogen gang på jorden, men man kan godt diskutere andre måder at få det her gjort mere rimeligt på.
Der er altid i politik økonomiske incitamenter eller økonomisk straf, man kan bruge over for lande, der ikke påtager sig deres del af byrden.
Der blev sagt – og jeg er enig med dem, der siger det – at der er en grænse for, hvor mange flygtninge vi kan tage til vores kontinent, og derfor synes jeg også, det er rimeligt nok, at man i visse situationer kan have en eller anden nødbremse, som vi diskuterede i går.
Men den grænse er ikke nået endnu, hvis vi ser på Europa som helhed.
Det er den altså ikke.
Det handler jo meget om, at det ikke er enkelte lande som Sverige og Tyskland, der skal bære hele den byrde, men at andre lande også tvinges til at bære deres del af byrden.
Det tredje, jeg vil sige noget om, er beslutningsprocessen.
Når EU-beslutninger har en tendens til at sande til, har det også forbindelse med den store udvidelse.
Vi var tilhængere af den af sikkerhedspolitiske grunde, men der er ingen som helst tvivl om, at beslutningsprocessen er blevet langt, langt vanskeligere.
Det er jo indlysende nok, når der er 28 lande – nu snart 27 lande – der skal blive enige, især når man på mange områder stadig væk har enstemmighed, hvad vi stadig væk støtter.
Vi har jo ikke som i USA et system, hvor nationalstaterne har et senat, hvortil de hver sender to repræsentanter, og så stemmer man der.
Der skal være enstemmighed ved mange beslutninger, og det er jo i mange tilfælde umuligt at få den enstemmighed.
Det er derfor, debatten om et mere fleksibelt samarbejde, et Europa i flere rum, er relevant.
Jeg synes selv, det er lidt interessant, for det har jeg faktisk skrevet om.
Jeg skrev rent faktisk allerede om det første gang i en bog fra 1983, og jeg har skrevet mange kronikker og artikler om det og har fået smidt hånsord i hovedet, hver gang jeg har nævnt det, vi har kaldt et Europa i flere rum, under de forskellige folkeafstemningskampagner, både 1992 og 2000.
Men mit kronargument, også ved folkeafstemningen i 1992, var, at de europæiske lande er så forskellige, at det er lidt af en illusion at tro på, at vi kan få det hele indpasset i den samme kasse.
Det er jo det, der viser sig med ganske stor tydelighed og på en meget ubehagelig måde i øjeblikket.
Det er ikke ønskværdigt at få et Europa i flere rum, men jeg tror, det er nødvendigt, hvis vi skal have EU til at fungere igen.
Det kører jo allerede i øjeblikket med flere rum.
Man har f.eks. euroen nogle steder, og der er mulighed for at gøre det i Lissabontraktaten, men jeg tror, at vi skal have en lidt mere offensiv og konstruktiv diskussion om, hvordan vi kan virkeliggøre den tanke, med henblik på at EU kan komme ud af beslutningspassiviteten.