Sjúrður Skaale (JF), 2022-05-20:
Mange tak for det.
Jeg vil først lige sige nogle ord om i går, da journalister fra alle de store medier ringede og spurgte, hvordan jeg ville stemme i immunitetssagen.
Efter De Konservatives udmelding så det ud til, at nordatlanterne kunne blive afgørende.
Jeg er socialdemokrat, og jeg vil gerne støtte en socialdemokratisk regering både ved dens dannelse og igennem perioden.
Men jeg er også demokrat, og jeg er bevidst om, at jeg ikke har et demokratisk politisk mandat til at hindre, at det flertal, der er valgt i Danmark, får sin vilje – og det er et stående stort dilemma.
Når jeg efter valgene peger på den socialdemokratiske kandidat til statsministerposten, er det ikke kun, fordi jeg er socialdemokrat, men også fordi jeg ikke kan sætte min stemme på auktion efter et valg.
Det synes jeg ville være magtmisbrug, når man er i min position.
Jeg bliver nødt til at sige, hvem jeg stemmer på, før valgene; folk må vide det, og så må jeg holde mig til det.
Men når det gælder noget så principielt som at ophæve folkets immunitet, synes jeg, at de mf'er, der er valgt af danske vælgere, skal træffe afgørelsen.
Det er jo ikke regering mod opposition; det er hele det danske folkestyre, som agerer en slags retsinstans, det danske folkestyre, altså dem, der repræsenterer de vælgere, som Tinget lovgiver for – danskerne, ikke mig og mine vælgere.
Derfor har jeg i begge tilfælde afholdt mig fra at stemme ved disse specifikke afstemninger.
Men sagen viser også det problematiske ved, at der i dette parlament er medlemmer, som kommer udefra og skal – i gåseøjne – dømme en, der kommer indefra.
Det er altså mf'er, hvis vælgere hverken bliver ramt af de love, der vedtages, eller skal bære de økonomiske byrder, som dette hus pålægger borgerne.
Siden grundloven blev vedtaget, er flere og flere indenrigspolitiske beslutninger flyttet nordpå – i så vidt omfang faktisk, at de nordatlantiske mandaters ageren måske bør diskuteres ud fra et demokratisk synspunkt.
Legitimiteten ligger nu i det udenrigspolitiske, men også her sker der store ændringer.
I 2020 talte Steen Kjærgaard fra Forsvarsakademiet i Berlingske om faren for, at landene i rigsfællesskabet blev splittet.
Han sagde: »Risikoen er, at vi i Rigsfællesskabet bliver spillet ud mod hinanden.
Ellers går amerikanerne egne veje.
De har nogle helt konkrete udfordringer oppe omkring Færøerne og Grønland, som de skal have gjort noget ved.«
Hans analyse handlede om fremtiden, men nu står vi midt i de forhold, som han forudsagde.
USA vil have sin vilje, NATO vil have sin vilje.
Og det er efter min mening helt klart i alles interesse, at når det gælder sikkerhed og forsvar, får de også deres vilje.
Det er dem, der kan og vil træde til, hvis der sker noget, men forudsætningen er, at de har den nødvendige viden.
Danmark har formelt, juridisk, statsretligt leveret de afgørelser og tilladelser, der er behov for på dette område, men politisk ønsker man ikke at bypasse de færøske myndigheder – heldigvis.
Det ville også medføre store politiske problemer, hvis man gjorde det.
Og når det så står klart for USA, at det altså er på Færøerne, afgørelsen træffes, så går USA sine egne veje – man bypasser Danmark.
Man initierer et bilateralt samarbejde eller forsøger i hvert fald på at få en forståelse mellem USA og Færøerne.
Vi så det i sagen om telekommunikation, som jeg var meget inde i.
Da det stod klart for USA, at Danmark ikke ville træffe nogen beslutning i sagen, selv om det var en sikkerhedspolitisk sag, så indledte USA's ambassade og højtstående amerikanske politikere et kraftigt lobbyarbejde direkte over for Færøerne.
I sagen om overvågningsradaren har vi set det samme: Altså, hvis Danmark ikke bruger sine formelle beføjelser, men klart siger, at den endelige beslutning skal træffes på Færøerne, så går USA sine egne veje.
Men hvis Danmark så agerer, træffer beslutningen, bruger sine formelle rettigheder og dermed ikke lader Færøerne agere, så er der chance for, at man bliver utilfreds på Færøerne og får lyst til at gå sine egne veje.