Rasmus Nordqvist (SF), 2021-12-14:
Tak, og tak til alle ordførerne og ministeren for behandlingen af det her forslag.
Jeg kan lige så godt sige det, som det er: Jeg elsker mode.
Jeg synes, at mode, tøj er fantastisk.
Jeg er selv uddannet designer og har arbejdet i modeindustrien, og jeg elsker alt det, vi kan, med tøj.
Det er en måde, vi udtrykker os på; det er en måde, vi interagerer med hinanden på, uden at det er med ord.
Hvis jeg skal kunne stå her og forsvare at sige det, skal jeg også gøre noget ved det kæmpe aftryk, som den branche har på vores planet.
Det er i forhold til klimaet, det er i forhold til miljøet, og når man ser på, hvor mange kemikalier der går til tekstilproduktion, er det fuldstændig vanvittigt.
Når vi ser på naturen nogle af de steder, hvor man indfarver og producerer stof, er det vanvittigt, hvad vi tillader, for at vi kan tage tøj på kroppen.
Før jeg valgte at gå ind i politik arbejdede jeg i modebranchen, og jeg kunne tydeligt se, at der var nogle ildsjæle, der brændte for det her, der brændte for, hvordan man kan lave en bæredygtig omstilling af mode- og tekstilbranchen, men jeg kunne også se, at det bare var alt for småt.
Hvis det her skal rykke, kan vi ikke bare stå og pege fingre ad en industri.
Vi kan heller ikke gøre det, man har gjort i alt for mange år, når det kommer til det her område, nemlig at sige, at forbrugerne skal til at tænke mere bæredygtigt, for de kan heller ikke rykke alene.
Vi skal have rykket på tre parametre: Det er industrien, og det er branchen, der skal rykkes, ja, og forbrugerne skal blive klogere og dermed rykke sig.
Det kan vi gøre på en måde, og det er ved regulering.
Og det er jo det, som det her forslag går ud på.
Ministeren opremsede mange af de gode aftaler, vi har lavet, om affaldshåndtering og indsamling af tekstilaffald, og det er rigtig godt.
Men det, vi gør med de skridt – og det var grunden til, at jeg sådan kaldte det for små skridt – er, at vi ikke tænker på at forandre noget; vi tænker på at håndtere det, der er.
Og hvis ikke vi forandrer noget, men bare tror, vi skal håndtere affaldet, så får vi jo ikke ændret på den kæmpe belastning, der er i produktionen af alt, alt for meget tøj.
Jeg kan huske, at da jeg var færdiguddannet og kom ud og fik mit første arbejde i modeindustrien tilbage i 1998-99, var det sådan vildt, når nogle store virksomheder lavede fire sæsoner om året.
Så var de virkelig nogle af dem, der lavede rigtig mange nye ting hvert år, altså fire gange om året sendte de nye kollektioner på gaden.
Sådan ser det jo ikke mere.
Nu er der jo en konstant strøm i butikkerne af nye varer, også fordi kommunikationsformer med sociale medier forandrer sig.
Men der er hele tiden det her nyt på nyt på nyt.
Særligt hele bølgen af fast fashion, altså den meget billige og meget hurtigt omsættelige mode, kaster konstant nye kollektioner af sig, som skaber et forbrug, og forbrugerne går ned og køber det.
Og så kan det være nok så meget tænkt bæredygtigt eller økologisk bomuld.
Men hvis man går ned og køber et stykke tøj og bruger det et par gange for så at smide det ud, og det ryger til forbrænding, er der ikke noget bæredygtigt.
Ikke engang, hvis man genanvender fibrene, er det godt nok, for den energi, der går til at producere det i første omgang, gør altså, at tingene først og fremmest skal genbruges og ikke blot genanvendes.
Når vi så foreslår det her udvidede producentansvar, er det netop, fordi vi med det kan gå ind og begynde at pille ved, hvordan det er, man tænker hele forretningsmodellen, altså hele værdikæden, igennem, hele kæden, i stedet for bare at tænke i, hvordan vi håndterer affaldet.
Det er jo der, vi skal hen.
Vi skal forandre de forretningsmodeller, der understøtter, at man konstant producerer mere og mere, billigere og billigere for at skabe et højere og højere forbrug.
For vi kan håndtere affaldet nok så godt, men hvis vi bliver ved med at producere for meget affald, går det ikke.
Mange ordførere har været inde på og snakket om det her med EU-løsninger, og vi snakker jo også selv om EU i forslaget, for ja, det er fantastisk, når vi kan rykke sammen i EU – og det tror jeg jeg har sagt igen og igen fra den her talerstol.
Men en af de måder, vi kan rykke på og få EU til at rykke sig på, er jo ved at vise vejen, og tak til fru Zenia Stampe for netop at pege på det.
Det er altså også sådan nogle gange, at når vi rykker i EU, er det, fordi der er nogle lande, der siger: Hey, skal vi ikke gå den her vej?
Jeg er en af dem, der plejer at dykke ned i forslag fra Kommissionen – gerne før, de bliver fremsat som direktivforslag – og bl.a. den her store strategi om tekstil, som er blevet annonceret, hvor der kommer konkrete forslag nu, har jeg faktisk brugt en del tid på.
Og det bekymrer mig, at vi læner os tilbage og tror på, at EU kommer med et udvidet producentansvar, når det ikke er det, vi ser lige nu, og når folk fra Kommissionen direkte har udtalt, at det regner man ikke med.