Pernille Skipper (EL), 2018-10-04:
Det er jo altid godt.
Kender Folketingets ærede medlemmer det der med, at man har et familiemedlem, som bare er genialt, når man sidder der til familiefesterne, altså sådan et af de der mennesker, hvor man, når man har siddet og lyttet en hel aften, tænker, at det jo nærmest er et under, at Bill Gates ikke har været der med en eller anden millionkontrakt og leveret et tilbud, der ikke var til at afslå.
Sådan en er der i hvert fald i min familie, og uden at nævne navne vil jeg sige, at efter i tirsdags kan jeg også godt lure, hvem der har den rolle i Løkke-Rasmussen-klanen.
Statsministeren brugte nemlig en stor del af sin tale på at rose sig selv i tirsdags.
Der blev remset alle de potentielle fortjenstmedaljehøstere op.
Det var dagpengereformen, det var efterlønsreformen, det var stigende pensionsalder, og det var, tror jeg, diverse kontanthjælpsreformer, og så sluttede statsministeren af med at konkludere: Det er egentlig ret godt.
Så er det, jeg tænker: Hm,
måske ville den ros have stået en lille smule flottere, hvis den var kommet fra nogle af alle de mennesker, der rent faktisk er blevet berørt af den politik, for jeg tror, at de tusindvis af mennesker, der i dag lever i fattigdom som følge af alle de reformer, statsministeren remsede op, måske synes, at talentet er til at overse.
Jeg tror også, at alle de ansatte i vores velfærdssystem, som løber rundt, og alle os, der bruger velfærden og har brug for ordentlige plejehjem til vores forældre og bedsteforældre, der har brug for ordentlige skoler, ordentlige børnehaver, vi kan aflevere vores børn trygt i, synes, at det måske er sådan lige tamt nok, når statsministeren roser sin egen store indsats for fællesskab og lighed i Danmark.
Det indgik gudhjælpemig også i talen.
Jeg er egentlig mere interesseret i, hvad alle de mennesker synes om den politik, der bliver ført, end de løsrevne tal og annoncer, som er blevet strøet rundtomkring i Danmark og også fra Folketingets talerstol så sent som i dag.
Man skal nemlig ikke bevæge sin snude ret mange centimeter uden for Christiansborg for at se og vide, at virkeligheden er en anden.
Alle dem, der går på arbejde hver dag og betaler deres skat, alle dem, der henter deres børn i børnehaven, afleverer dem i folkeskolen, alle dem, der har forældre på et plejehjem eller bor der selv efter et langt liv og har behov for omsorg og støtte, bliver ligesom hele tiden flyttet om bag i køen, fordi der lige er en eller anden rig arving, der skal have en skatterabat først.
Reform på reform er der blevet gennemført, og det har gjort det til en potentiel set livsforandrende begivenhed at blive syg, f.eks. at få en arbejdsskade.
Karina, som er rengøringsassistent – hun har været rengøringsassistent i 13 år det samme sted – får en arbejdsskade i skulderen, og efter et længere forløb med kommunen tager de hendes sygedagpenge fra hende og erklærer hende klar til ordinært job, som det hedder, så længe hun ikke arbejder med skulderen eller hæver armen over vandret.
Hun er rengøringsassistent!
Hvem forestiller sig, at det på nogen måde skulle kunne lade sig gøre at arbejde som rengøringsassistent uden at hæve armen over vandret eller arbejde med skulderen.
Da Karina skrev til mig, skrev hun også, at nu er der gået 4 år, og det er ikke blevet bedre.
Hun kan ikke få nogen hjælp fra det offentlige, hverken til at komme i bedring eller til økonomisk understøttelse.
Hun har smerter, hun kan ikke sove, hun græder meget, og hun er bekymret for sin familie og sin fremtid.
Det liv, Karina lever nu, er en direkte konsekvens af den politik, der bliver ført af et flertal herinde.
Hun er desværre heller ikke alene, og det burde jo ærlig talt ikke være Karina, der havde problemer med at sove om natten.
Det burde være alle dem inde i den her sal, der har skabt den situation, hun er i.
Utrygheden for almindelige mennesker i vores land er vokset enormt.
Jeg må også sige, at det stadig væk er utrolig trygt at drive bank, uanset hvor dårlig man er til det.
Danske Bank har været en del af sagen om hvidvaskning for milliarder for den russiske mafia, oligarker med relation til Putin, nordkoreanske våbensmuglere, og det er heller ikke første gang, at Danske Bank har fået os alle sammen i problemer.
Da krisen ramte tilbage i 2007-08 måtte staten også træde til og redde en vis legemsdel på banken.
Den var simpelt hen blevet for kåd og risikovillig, fordi der var penge at tjene, og grunden til, at man måtte gå ind og redde den, var ikke mindst, at banken var blevet så stor, at hvis den gik ned, røg vi alle sammen med, og siden er den blevet mangedoblet i størrelse.
Det er ligesom Titanic uden en eneste redningsvest, og vi er bare alle sammen ombord på en gang, og derfor må det politiske efterspil heller ikke slutte nu.
Vi skal i gang med at splitte de store banker op, vi skal diskutere, om der simpelt hen skal være et loft over, hvor stor en bank må blive, og så skal vi oprette en samfundsbank, en offentlig bank, som kan levere lån til almindelige mennesker, lave grønne investeringer, bæredygtige investeringer og sørge for, at overskuddet rent faktisk gavner kunderne og fællesskabet.
Bankerne er der jo ikke nogen der har stemt på, skal vi huske.
De er ikke demokratisk valgt, og derfor skal bankerne heller ikke regulere det danske samfund, bare fordi de er blevet for store.
Nej, vi herinde skal regulere bankerne.
Mens den afgående direktør i Danske Bank har fået et gyldent håndtryk på mindst 13 mio. kr., så oplever flere folkepensionister en reel fattigdom i Danmark.
Hele 300.000 pensionister har kun folkepensionen, og dermed har de også en meget skrøbelig økonomi.
Imens er der også færre hænder i ældreplejen, folkepensionen bliver langsomt udhulet.
Det er trygt at være Danske Bank, men det er ikke helt lige så trygt at blive gammel.
Hun har arbejdet som pædagog hele sit liv, men hun blev fyret for 3 år siden, og så har hun fået slidgigt efter mange års hårdt fysisk arbejde.
Selv om hun ikke har det sjovest af alle her i landet, har hun dog været så heldig, at hun kunne gå på efterløn.
Men for alle de pædagoger, der knokler for vores børn og vores fællesskab lige nu, vil den mulighed være væk om ganske få år.
De pædagoger, som er på cirka på min alder, har faktisk udsigt til at skulle være 10 år mere på arbejdsmarkedet, end Susanne har været, og det er altså ikke, fordi det er blevet mindre nedslidende at være pædagog, det er simpelt hen bare, fordi et flertal herinde har besluttet sig for, at pensionsalderen skal stige og stige.
Fru Mette Frederiksen og hr. Kristian Thulesen Dahl gjorde jo sidste år et ret stort nummer, må man sige, ud af, at de fik taget en ekstra pensionsaldersstigning af bordet.
Den er også allerede blevet omtalt rigtig mange gange i dag, og vi har ikke engang siddet her i særlig mange timer.
De fik nemlig igennem, at pensionsalderen ikke stiger mere end allerede aftalt, og ligesom hos statsministeren i tirsdags har der været en tendens til svær tilfredshed med egen indsats.
Men sandheden er jo, at både Dansk Folkeparti og Socialdemokraterne igen vil stemme for, at pensionsalderen skal stige om ganske år for den ufaglærte, for mureren, for sosu-assistenten, og for dem er der absolut ingen grund til at være tilfreds.
Der var engang, hvor jagten på vækst handlede om at sikre ressourcer til at hæve levestandarden, hæve trygheden for den almindelige befolkning.
Nu er argumentet blevet, at vi bliver nødt til at skære ned på trygheden for at sikre væksten.
Samtidig står vi over for en enorm klimakrise, hvor det er tydeligt, at netop jagten på vækst og den forurening, der følger med, direkte undergraver helt almindelige menneskers livsvilkår og tryghed.
Så der er simpelt hen nogen, der har mistet fokus på formålet herinde.
Ingen af dem, der er blevet ramt af de reformer, som statsministeren remsede op i tirsdags, har fået det bedre.
Trygheden for os alle sammen er også blevet ringere.
Så hvad skal det hele egentlig gøre godt for?
Jeg synes, at det danske velfærdssamfund virkelig kan noget, hvis vi vil.
Grundideen holder.
Det kan også lade sig gøre at opbygge det stærke velfærdssamfund, mens vi passer godt på klimaet og sikrer en ordentlig integration.
Det er slet ikke modsætninger, men det kræver, at dem, der har mest, begynder at bidrage mere til fællesskabet, og så kræver det, at vi, der er herinde, begynder at tage nogle beslutninger, der ikke hele tiden tilgodeser den lille gruppe i toppen, men at vi fører en politik, der rent faktisk gavner flertallet, den helt almindelige befolkning.