Zenia Stampe (RV), 2025-01-09:
Tak for det.
Konklusionen er, at vi støtter op om forslaget.
Vi er en del af finansloven, så derfor er vi også bundet af det her forslag.
Det er lidt forskelligt, hvordan ministerierne har grebet det an med de her opgavebesparelser.
Jeg synes, vi havde en længere drøftelse på kirkeområdet, men det var måske bare, fordi det lå lige en postgang tidligere; det ved jeg ikke.
Der ikke nogen tvivl om, at ved nogle af de her opgaveændringer kommer udformningen og udmøntningen måske lidt mere bag på os, men omvendt har vi jo sagt ja til præmissen om, at man skulle fjerne 1.000 statslige medarbejdere, og jeg er helt sikker på, at hvis vi synes, at en af de her medarbejdere skulle blive, ville det være rigtig svært for os at finde ud af, hvad det så er for en opgave, vi synes vi skal fjerne.
Her har vi ret vid udstrækning tillid til, at ministrene og regeringen har foretaget en god vurdering, i forhold til hvor det giver bedst mening at spare.
Men jeg synes, det er en meget lærerig øvelse for os alle sammen med de her lovforslag, vi nu behandler for mange områder, for vi har det alle sammen med at tale rigtig dårligt om det der statslige bureaukrati, og jeg synes også, der er rigtig god grund til at gå det igennem, men når man så ser på de enkelte forslag, er det jo ikke sådan, at bureaukratiet falder ned fra en eller anden ond bureaukratisk satan.
Det kommer jo alt sammen herfra, og det kommer sjældent for at chikanere folk eller for at ødelægge noget for nogen.
Det kommer som regel, fordi man gerne har villet løfte en særlig dagsorden.
Jeg kan jo også høre på debatten i dag og læse ud fra høringssvarene, at det, der gør ondt med de her besparelser, er, at nogle af de her ordninger har man fundet på, fordi man gerne ville skærpe blikket for landdistrikterne.
Altså, når man vælger, at det ikke bare er hver minister med hver sin sektorsilo, der sidder og skal komme med indsigelser, men at man laver et landdistriktsministerium, som på en eller anden måde har en koordinerende funktion, så er det jo for at styrke det blik.
Sådan har man jo også nogle gange oprettet et familieministerium, eller skiftende dagsordener har man på en eller anden måde prøvet at rykke frem i konkurrence med alle mulige andre dagsordener og blik ved at lave et ministerium eller en ny styrelse eller måske bare ved at ændre navnet på en styrkelse eller ved at pålægge nogen, at man skal lave handlingsplaner, eller ved at indbygge noget i nogle uddannelser osv.
Vi kender det jo alle sammen.
Når man skal vise handlekraft på et område, sætter man sig ned i ministeriet og brainstormer: Hvad er de normale instrumenter?
Jamen det er noget med nogle tilladelser, noget mere kontrol eller noget med en handlingsplan eller noget med nogle uddannelser.
Vi kender det alle sammen.
Vi, der har læst statskundskab, er jo ligefrem uddannet til at tænke sådan.
Normalt er det jo for at hjælpe politikerne med at løfte en særlig dagsorden.
Men omvendt må vi også bare konstatere, at når vi gør det igen og igen og på mange områder samtidig og hele tiden prøver at trække noget frem og der er et andet ministerium, som så må gøre noget ekstra for at trække deres perspektiv frem, så sander det hele til i bureaukrati, og det kommer til at virke modsat.
Det er jo det, der er paradokset, altså at vi i dag i virkeligheden skærer ned på landdistriktsblikket med den overordnede dagsorden at skabe mindre statsligt bureaukrati og mere decentralisering, mere tillid, et større lokalt råderum.
Det er fuldt af paradokser.
Jeg vil egentlig rose regeringen for at have taget den opgave på sig.
Måske skulle vi overveje at gøre det hvert tiende år, måske hvert femte år.
Jeg kender faktisk ikke et parti i Folketinget, der ikke på et eller andet tidspunkt er gået til valg på et givet tema eller har rejst en tillidsdagsorden i Folketinget, men som, når det så bliver konkret, får det rigtig svært.
Og jeg tror egentlig, at det her er en god måde at gøre det på.
Jeg tror, det er den eneste mulige måde at gøre det på, altså at sætte et tal på og sige, at så må vi leve op til det tal og finde ud af, hvor de opgaver er, vi bedst kan undvære.
Men det er en smertelig øvelse, for hver eneste opgave har der også været debat om i Folketingssalen, og hver eneste opgave har også været en del af en dagsorden, der handlede om at styrke et eller andet, som et bredt flertal i Folketinget mente havde værdi.
Så jeg synes, det har været en lærerig proces.
Og ja, jeg kunne sådan set godt ønske mig, at vi gjorde det her løbende, for så bliver der måske også rum til, at nye politikere kan foreslå nogle nye initiativer, nye handlingsplaner, nye ting, nye blik på det.
Men det er fuldt af paradokser.
Med de ord er der opbakning til lovforslaget, men vi har også lyttet til debatten, og det gør indtryk, og der er helt klart noget, vi skal være opmærksomme på.