runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Andreas Steenberg (RV), 2019-12-19:
I marts 2018 besøgte jeg den første dansker, der havde fået sit bonusbarn udvist.
En familie sad i dyb, dyb ulykke.
Årsagen var den forhastede lov i 2016 om de såkaldte integrationsvurderinger af børn.
Den danske statsborgers bonusbarn var blevet vurderet uegnet til integration.
Loven blev hastet igennem på få dage i 2016 for at undgå såkaldte koranskolebørn.
Derefter skulle embedsmænd sidde ved et skrivebord her i København i nogle få timer og afgøre, om et barn kunne integreres.
Siden har jeg været i kontakt med rigtig mange familier, hvor forældrene gerne må være i Danmark, men hvor et barn er blevet udvist.
Den mest kendte sag er om Mint fra Køge, en meget velintegreret pige, som pludselig skulle udvises.
Ingen kunne forklare det.
Svar til Folketinget viste, at man i hvert fald ikke kunne redegøre for, om der var koranskolebørn blandt de på det tidspunkt omkring 40 udviste børn.
For et år siden stod jeg her på talerstolen med et forslag fra Radikale Venstre.
Vi ville, at Mint og de andre børn skulle komme hjem til deres familier i Danmark.
Det skulle hverken Socialdemokraterne eller Venstre nyde noget af; vores forslag blev afvist og nedstemt dengang.
Så småt var det under den forrige regering.
I dag står vi så med det her lovforslag, som lige om lidt bliver vedtaget af et meget bredt flertal her i Folketinget – et forslag til en lov, der giver alle de på nuværende tidspunkt mindst 83 børn mulighed for at komme hjem, og som samler familier i stedet for at adskille dem.
Og vi ser, at både Socialdemokratiet og Venstre stemmer for, det forventer vi i hvert fald.
Tak for det, det er en stor dag.
Den sunde fornuft har sejret.
For os i Radikale stopper det ikke her.
Hvert år er der omkring 500-600 danskere, som får udvist deres ægtefæller.
For os skaber det håb, at Venstre og Socialdemokratiet har skiftet holdning til de her familiesammenføringer af børn – håb for, at også danske statsborgere kan have deres ægtefæller i deres eget fædreland.
Den kamp vil vi kæmpe videre, og vi håber, at både Socialdemokratiet og Venstre også på det her punkt på et tidspunkt kan se, at det er uden grund, at danske statsborgere får skilt deres familier ad.
Men i dag vil vi glæde os over, at de her mindst 83 børn får mulighed for at blive samlet med deres familier igen i Danmark.
Søren Espersen (DF), 2019-12-19:
Ja, det var en upassende bemærkning, hun kom med.
Jeg har ikke hørt den før, men hvis det er tilfældet, er det da upassende.
Det vil jeg lige tjekke bagefter.
Jeg vil så sige, at i alle sammenhænge herinde er det skønnest, at vi er mange om beslutninger.
For det er da rigtigt nok, at det giver en form for tryghed om, at det her ikke bare lige bliver lavet om efter næste valg, fordi der kommer et nyt flertal.
Det er også derfor, at vi herinde i Folketinget ser det som en luksus at være så mange som muligt omkring et beslutningsforslag i modsætning til f.eks. i Storbritannien, og det er derfor, det går – undskyld udtrykket – ad Pommern til derovre; det er, fordi man ikke på nogen måde kan finde ud af, at det er en luksus at være rigtig mange omkring en politisk beslutning.
Jens Rohde (RV), 2019-12-19:
Jeg påstår heller ikke, at beslutninger nødvendigvis bliver bedre, fordi der er mange, der står bag dem.
Men det, jeg til gengæld mener det giver, er, at du har det brede fundament i Folketinget, og at der er flere til at tage et ansvar.
Jeg har nu mødt soldater, som måske ikke altid har syntes, det var lige behageligt, men jeg ved da godt, at vores soldater ved, hvad der er grundvilkåret i vores folkestyre.
Men ikke desto mindre stod fru Helle Thorning-Schmidt i sin tid i Folketingssalen her og sagde: De danske soldater er ikke en del af løsningen, de er en del af problemet.
Og det er bare den debat, som jeg mener man med et bredt fundament i Folketinget for sine beslutninger ville kunne undgå, for de bliver uvægerligt gidsler i en indenrigspolitisk diskussion.
Søren Espersen (DF), 2019-12-19:
De soldater, vi har, kender jo lige så godt til det danske folkestyre og demokrati, som vi andre gør, og ved, at sådan er betingelserne.
Jeg har altså aldrig, i modsætning til hr. Jens Rohde og fru Eva Flyvholm, tror jeg det var, mødt soldater, der har sagt til mig: Vi har det så forfærdeligt, fordi der kun er 51 pct. bag os; hvor ville det være skønt at have 60 pct. bag os.
Jeg har aldrig mødt den holdning nogen steder; tværtimod er vores soldater og officerer fuldt ud på det rene med, at det er demokratiets betingelser, at det kan være træls, men det er altid træls at blive udsendt til krig.
Med hensyn til det brede flertal har jeg sagt, hvad jeg mener.
Jeg synes ikke, at man, bare fordi man er flere, får mere ret, og det synes jeg også der har været beviser på i de konflikter, vi har haft, hvor der var rigtig mange som nævnt bag beslutningen om Afghanistan og rigtig få i forhold til Irak og så alle Folketingets partier inklusive Enhedslisten i forhold til Libyen – man trak sig så senere.
Jens Rohde (RV), 2019-12-19:
Tak for det.
Og tak til hr. Søren Espersen for den befriende ærlighed, som hr. Søren Espersen i øvrigt altid går til debatter med og ikke mindst de debatter, vi har haft om Irakkrigen.
Det er befriende – i stedet for Venstres ordfører, der står og laver stråmænd fra Folketingets talerstol, for det er fuldstændig unødvendigt at gøre det.
Jeg er meget enig med hr. Søren Espersen, når han siger, at man ikke bare sådan kan nedfælde en exitstrategi.
Og krig byder jo også på forråelse og mange uforudsete hændelser, som man så er nødt til at håndtere løbende.
Og man ved jo sådan set aldrig, om det går godt eller skidt.
Men netop derfor er det jo så vigtigt, at man sikrer de udsendte mod at blive gidsler i en politisk debat herhjemme.
Jeg tror, at hr. Søren Espersen godt kan huske, hvordan vores soldater igennem årene har været gidsler i en politisk debat, fordi krigen i Irak blev besluttet med et relativt snævert flertal.
Synes hr. Søren Espersen ikke, at det kunne være relevant, at man på den måde giver den garanti til vores udsendte, at de ikke bliver gidsler i sådan en stor indenrigspolitisk debat, fordi det trods alt er et meget bredt kvalificeret flertal, der skal stå bag ved en udsendelse?
Søren Espersen (DF), 2019-12-19:
Jamen, fru Eva Flyvholm, der er ikke nogen, der har været i tvivl om, at det ville blive svært i Afghanistan.
Jeg kan huske, at det var et scenarie, hvor det virkelig ville være dødsensfarligt for vores soldater at komme med.
Så det mener jeg bestemt ikke.
Jeg kan desværre ikke stille et modspørgsmål, for fru Eva Flyvholm kan ikke besvare det, men hvor mange uger skråstreg måneder finder man er det rigtige tidspunkt at analysere på, inden man så kommer med i krigen med et års forsinkelse?
Altså, det lader sig ikke gøre.
Jeg tror bare, at man må tage det så godt, som man kan, og arbejde så grundigt, som man kan.
Martin Lidegaard (RV), 2019-12-19:
Jeg har også haft fornøjelsen af at diskutere det her mange gange med hr. Søren Espersen, og det er altid åbne og ærlige debatter, som jeg sætter stor pris på.
Det, der får mig til at ønske ordet her, er det der med, at man slet ikke skal forsøge at have en strategi.
Det synes jeg alligevel er at gå ret vidt.
Jeg er jo ikke uenig i, at hvis der er 10-20 folkeslag og man skal forsøge at gå ind i en dybt kompliceret politisk situation i et land, hvor der er mange interessenter og også udefrakommende interessenter, der blander sig, så er det utrolig svært at lykkes med sin mission, men det er jo netop derfor, man skal tænke sig rigtig godt om, både i forhold til om man overhovedet ønsker at gå ind, men også i forhold til hvordan man kan undgå at blive fanget som gidsler i den situation og undgå, at vores soldater bliver fanget som gidsler.
Jeg synes faktisk, det lykkedes bedre end normalt, da vi besluttede at gå ind i kampen mod ISIL, fordi vi netop tog alle de stabiliserende indsatser med, de ikkemilitære spor.
Vi fik flere af de regionale stormagter med til at lægge pres på regeringen i Irak, så der ikke skulle ske nye sekteriske overgreb.
Vi var klar med de humanitære indsatser, lige efter at der var blevet, om jeg så må sige, bombet, sådan at befolkningen på jorden oplevede en fremgang med det samme, og alt muligt, som vi havde lært også af tidligere indsatser.
Det var jo faktisk en strategi, og der var også en idé om, at vi kunne komme videre bagefter.
Så mener ordføreren virkelig, at man slet ikke skal forsøge at lave en strategi?
Søren Espersen (DF), 2019-12-19:
Vi har været i Irak i næsten 16 år nu, og jeg tror ikke, at der er nogen, der kunne have forudset, hvad der ville komme til at ske igennem de 16 år, den dag, hvor vi her i Folketinget besluttede at være med.
Jeg var i øvrigt heller ikke selv med til den proces; jeg var pressechef i partiet, men ikke direkte engageret, men jeg fulgte selvfølgelig lidt med i det, der foregik, og stod bag det – det er vigtigt.
Jeg tror, at det i de første uger gjaldt om at mobilisere militæret, og så gjaldt det om at komme af sted på slagmarken for at nedkæmpe det regime, der var.
Det var det, der var i tankerne.
Jeg ved ikke, hvor mange måneder før man skulle have arbejdet for at kunne gøre det.
Jeg vil næsten sige, at det er fuldstændig ligegyldigt, hvor mange måneder man sætter til rådighed.
Hvis man har siddet og analyseret i 12 måneder, vil man stadig væk ende med den samme konstatering af, at det her kan vi ikke forudse; vi må korrigere, og vi må justere hen ad vejen og så håbe det bedste og frygte det værste.
Det er desværre betingelsen, når man går i krig.
Eva Flyvholm (EL), 2019-12-19:
Jeg er helt grundlæggende ikke enig i ordførerens tilgang i forhold til det her med, at man maks. kan se et par måneder frem, når man går i krig, og at man må tage det sådan lidt ad hoc.
Det er jo helt grundlæggende, at man er nødt til at have en fornuftig analyse af, hvordan situationen ser ud i det land, man bevæger sig ind i.
Ellers er man i hvert fald sikker på, at det vil ende rigtig grimt.
Og det er jo noget af det, vi har kunnet se i f.eks. Afghanistan, hvor også rigtig mange af forsvarets egne folk har været dybt, dybt frustrerede over, at der ikke var en ordentlig strategi for, hvad det var, man ville i Afghanistan, og hvordan man skulle opnå det, og hvor der slet ikke var et godt nok kendskab til, hvad der i øvrigt var i gang af politiske bevægelser, og hvem det var, man allierede sig med.
Derfor vil jeg gerne have ordføreren til lige at forholde sig til det her spørgsmål: Hvis man bare sådan hopper rundt og allierer sig med, hvem det nu kan være af tilfældige diktatorer efter forgodtbefindende, og ikke tænker længere over strategien, kan man så faktisk risikere også at være med til at give opblomstring til nogle af de terrorbevægelser rundtomkring, som ordføreren jo også tit er ude at kritisere?
Det kan altså være lidt hovedet under armen.
Søren Espersen (DF), 2019-12-19:
Jeg takker ministrene for besvarelserne.
Jeg vil i mit indlæg specielt tage fat på to elementer af hele problematikken; det første handler om, i hvor høj grad man kan lægge en strategi, inden man sender soldater i krig; og det andet handler om, hvorfor der stadig væk er danske soldater i Irak efter 16 år og i Afghanistan efter 18 år, og hvad vi så kan lære af det.
Noget andet er så, at det er godt at have et bredt flertal, men sådan er det jo med alt herinde.
Så det er egentlig en ros til regeringen, fordi man har ændret opfattelse.
I forhold til det første er der mange, der i tidens løb har kritiseret, at man ikke i god tid inden en krigsudsendelse har lagt en strategi, inden man går i krig.
Nogle vil ligefrem mene, at udsendelse først kan finde sted, når man har hele det militære forløb på plads.
Jeg mener ikke, at det kan lade sig gøre.
Moderne krigsførelse er væsensforskellig – det ved vi alle – fra tider, hvor to landes store hære ved daggry som aftalt mødtes på slagmarken til det endelige opgør, og hvor begge sider stort set havde på plads, hvad der skulle ske, hvis man vandt.
I dag er der i hver af de krige, vi er med i, måske 10-12 forskellige grupperinger, som kan have vidt forskellige territoriale, etniske eller religiøse krav.
Når det forholder sig således, finder jeg alene tanken om at udforme en færdig strategi, herunder exitstrategi, illusorisk.
Måske kan vi i bedste fald se et par måneder frem.
Yderligere bliver vi af NATO eller af andre ofte bedt om hurtig udsendelse, hvor der ikke er tid til hverken vurderinger eller strategier.
Således var det eksempelvis med krigen i Libyen, hvor flyvevåbenet gjorde en så imponerende indsats efter få dages forberedelse.
Når alt dette forholder sig sådan, tror jeg faktisk, at vi politikere gør os selv en kæmpe tjeneste ved, når vi siger ja til udsendelse, bare at nøjes med at skabe rimelig løse rammer for forsvaret at operere i; og selvfølgelig, det ligger i sagens natur, med hyppige og grundige afrapporteringer til Det Udenrigspolitiske Nævn.
Mit andet engagement i dag handler om, hvorfor vi stadig er i krigene efter så mange år.
Min egen opfattelse er, at da fjenden stort set var nedkæmpet, påbegyndte vi, i stedet for at sige farvel og tak, en lang, umulig missionerende kamp for at indføre demokrati for folkeslag, som slet ikke ønskede vores styreform.
Ja, der er tale om folkeslag, som rent faktisk foragter vores demokrati og alt, hvad den vestlige verden står for, og hvor mange af de førende politikere faktisk kun spiller med på vores sang, fordi det giver dem en mulighed for personlig økonomisk gevinst.
Så det skal være min afsluttende opfordring.
Jeg skal oplyse, at Dansk Folkeparti støtter det brede forslag til vedtagelse.
Michael Aastrup Jensen (V), 2019-12-19:
Jamen tak for det.
Altså, i alle de mange debatter, der har været igennem årene, har jeg ikke forsøgt at sige, at verden ser bedre ud, end den er, for den er ustabil.
Og vi har oplevet tilbageslag på en lang række områder, hvor vi ikke burde have gjort det, men jeg mener bare klart, at alternativet var værre.
Og det er det, hele diskussionen drejer sig om.
I udenrigspolitik bliver man også en gang imellem nødsaget til at afveje løsningerne og finde den bedst mulige.
Eva Flyvholm (EL), 2019-12-19:
Nu siger ordføreren, at han mener, det var rigtigt, at vi gjorde det, men jeg tror stadig væk, kan man sige, at vi i den grad skylder hinanden og de mennesker, som er involveret, at forholde os til, at der er en ekstremt ustabil situation i de lande; i både Irak, Afghanistan og Libyen er der totalt kaos.
Jeg synes, det er vigtigt, at man anerkender det, og at man også vil lære af de problemer og de fejltagelser, der har været.
Det er faktisk også derfor, jeg spørger til det, for jeg synes, det er vigtigt, at man også tør indrømme, at der er de problemer, der rent faktisk er, og at man ikke laver et skønmaleri af det.
Så det vil jeg gerne lige give ordføreren mulighed for – på et halvt minut så.
Det var jo nogle informationer, som ikke kom ud, og som man ikke tog med ind i de politiske processer, men som man valgte at ignorere.
I forhold til Irak har det da også været klokkeklart hele vejen igennem, at den sekteriske vold og undertrykkelse, som man kan se så tydeligt i Irak, har haft meget stor betydning for opkomsten af terrorbevægelser som f.eks. IS.
Det er ret klart, og det synes jeg ordføreren ligesom skylder at forholde sig til, nemlig at det kan man faktisk godt forudse, hvis man gør sig den umage.
Martin Lidegaard (RV), 2019-12-19:
Jeg er jo så til gengæld enig i, at billedet kan ændre sig og som regel gør det.
Men så har man jo et fundament at stå på.
Jeg har faktisk utrolig mange gange nu hørt Dansk Folkepartis ordfører sige, at mange af de her meget aktive engagementer militært set måske ikke er så kloge, fordi vi dybest set ikke kan gøre den store forskel, og at vi i hvert fald skal hurtigt ud igen.
Jeg har egentlig endnu til gode at se, at det så udmønter sig i, at Dansk Folkeparti ikke støtter nogen militær aktion.
Er der et eksempel på, at Dansk Folkeparti har valgt ikke at støtte en militær operation i nyere tid på baggrund af alle de bekymringer, som ordføreren ridser op?
Karsten Hønge (SF), 2019-12-19:
Men enhver borger, enhver politiker, der deltog i diskussionen i 2003, var fuldstændig bevidst om, hvor stor betydning det havde med oplevelsen af, troen på, rygterne på daglig basis i TV-Avisen om, at der var masseødelæggelsesvåben i Irak.
Det var den politiske underlægningsmusik, for at man så kunne komme igennem med den vedtagelse.
Men det er da fuldstændig korrekt, at juridisk var man så heldig at holde sig på den rigtige side.
Men det er fejt ikke at stå ved, hvad selve den politiske baggrund var.
Det var frygten for masseødelæggelsesvåben.
Michael Aastrup Jensen (V), 2019-12-19:
Altså, jeg synes ikke, det er fejt at begynde at diskutere, hvad der er baggrunden for det, Folketinget stemmer om.
Men vi kan også tage den diskussion.
Så kan vi jo kigge på, hvad krigsudredningen direkte sagde, og nu citerer jeg: »Endvidere har spørgsmålet været rejst, om den danske regering talte usandt om eksistensen af masseødelæggelsesvåben i Irak.
Svaret på det spørgsmål er afvisende.«
Det gentager jeg lige: »Svaret på det spørgsmål er afvisende.«
»Regeringen byggede på FE's trusselsvurderinger, hvori det bliver antaget, at Irak havde masseødelæggelsesvåben.«
Så al den der snak, hvor man prøver at kalde det fejt og fake news og alt muligt andet – undskyld mig, det er der ikke belæg for i krigsudredningen.
Karsten Hønge (SF), 2019-12-19:
Jo, for nu står jeg her med mine papirer, og jeg sagde faktisk ikke noget om, det var det, den beslutning byggede på.
Jeg sagde, at udenrigspolitik ikke behøver at være militaristisk og aldrig baseret på rygter og fake news.
Det var præcis det, jeg sagde.
Til gengæld synes jeg simpelt hen bare, helt ærligt, at det er en fej holdning at have til den diskussion.
Jeg synes, det er skammeligt at se vores tidligere statsminister Fogh Rasmussen gemme sig bag noget formelt i forhold til, hvad der blev besluttet.
Alle, der fulgte debatten dengang, vidste udmærket godt, hvad det underliggende fundament var for den debat – det var, at man mente, at der var masseødelæggelsesvåben i Irak.
Og at forsøge at løbe fra det er fejt.
Michael Aastrup Jensen (V), 2019-12-19:
Det er lidt i samme boldgade som det, hr. Jens Rohde er inde på, og tak for det, hr. Jens Rohde.
For når man kommer med så groft et begreb og siger, at regeringen lavede fake news over for Folketinget, så er det jo værd at bemærke, hvad det var, man stemte om.
Det var 13 bevæggrunde – 13 bevæggrunde – i B 118.
Det er det, man stemte om.
Så kan det godt være, at der er alle mulige andre debatter, og vi kan hurtigt tage en debat om, hvad der blev sagt der.
Men i forhold til det, man stemte om, kan ordføreren for SF ikke lige forklare, hvad der er fake news i forhold til de 13 bevæggrunde – bare et af dem?
Jens Rohde (RV), 2019-12-19:
Jamen den del er jeg enig i – altså, det medvirkede jeg selv til.
Jeg har selv diskuteret masseødelæggelsesvåben, men det var jo ikke i ond tro, det var faktisk i god tro.
Men ikke desto mindre var det ikke juridisk set det, man gik efter.
Men det er fint – jeg er meget tilfreds med svaret.
Det var sådan set kun lige for historieskrivningens skyld, at man også får alle nuancer med.
Og endnu en gang tak for en god tale.
Søren Espersen (DF), 2019-12-19:
Jo, det skal man i hvert fald.
Man skal gøre alt, hvad man kan.
Det er jo enormt vigtigt, når man går i krig – og det ved alle – at ens efterretninger er, som de skal være.
Det viste de sig ikke at være i forhold til Irakkrigen.
Det var ikke helt, som man havde fået at vide.
Men man skal da gøre alt, hvad man kan, for at kende til hver enkelt lille gruppering i Irak eller Afghanistan, eller hvor man nu opererer, for så kommer man langt bedre ud af det.
Det er også derfor, vi hele tiden har efterretningsfolk ude i alle verdens brændpunkter og arbejder sammen med de vestlige efterretningsvæsener om det, så man møder frem så velforberedt som muligt.
Og så ender det med en måned efter, at det er et helt andet billede, der tegner sig.
Det er jo det, der er så forbandet ved den her diskussion.
Karsten Hønge (SF), 2019-12-19:
Det er jo helt rigtigt: Danmark valgte at være den lydige skødehund i forhold til USA og så gå med.
Men når hr. Jens Rohde ligesom bygger en adskillelse op, holder den jo nok sådan fuldstændig juridisk, som hr. Jens Rohde også påpeger: at masseødelæggelsesvåben ikke indgik i selve beslutningsgrundlaget.
Men enhver, der fulgte debatten dengang, ved, at det indgik fuldstændig i enhver almindelig danskers oplevelse af, hvad der var grunden til, at man tog beslutningen.
Altså, det var jo fuldstændig sløret, hvad der var det juridiske i forhold til, hvad man besluttede, og så det, som alle diskuterede, nemlig at der var masseødelæggelsesvåben, hvilket viste sig at bygge på rygter og fake news.
Jens Rohde (RV), 2019-12-19:
Tak, og tak for en rigtig god tale.
Det kunne være meget fristende at støtte det forslag til vedtagelse, selv om man så må sige, at det jo lidt er et paradoks, at Socialdemokratiet og Enhedslisten vælger det smalle flertal i noget, som man gerne vil diskutere at der skal være brede flertal bag.
Men indholdet synes jeg sådan set er meget fint.
Hr. Karsten Hønge siger, at Folketinget og Udenrigspolitisk Nævn dengang blev fyldt med forkerte oplysninger.
Ja, men det var jo på grund af de efterretninger, der kom fra USA.
Det var ikke den danske regering – det synes jeg bør høre med – der fyldte Folketinget med falske oplysninger.
Det var manglende efterlevelse af resolution 1441.
Men beslutningen blev jo reelt set ikke taget her i Folketinget – jo, om at vi skulle deltage.
Men ikke om, hvorvidt der skulle være en invasion af Irak eller ej.
Og derfor vil mit spørgsmål – bare lige sådan for historieskrivningens skyld – til hr. Karsten Hønge være: Er hr. Karsten Hønge ikke enig i, at Danmark jo ikke kunne have forhindret den krig i Irak?
Det var ikke Danmark, der besluttede, at vi skulle gå i krig.
Karsten Hønge (SF), 2019-12-19:
Jamen det kan jeg faktisk godt.
Jeg ser det bare som den bedste mulige sikring med de risikoer, der indlysende også ligger i det.
Henrik Dahl (LA), 2019-12-19:
Tak for ordet.
Jeg har fulgt med i dansk politik i efterhånden rigtig mange år, og det, jeg har lagt mærke til, er, at brede flertal først og fremmest beskytter imod, at dårlige beslutninger bliver kritiseret, og også beskytter imod, at de bliver undersøgt, hvis det går helt galt.
Kan hr. Karsten Hønge følge den tankegang?
Michael Aastrup Jensen (V), 2019-12-19:
Blev der lavet fejltagelser?
Ja, det gjorde der.
Men hvis vi tager dem én for én i forhold til det, så mener jeg klart, det var det rigtige at gøre, både i forhold til Afghanistan, hvor vi havde artikel 5, der blev aktiveret fra USA's side i forhold til angrebet den 11. september 2001, da vi skulle have en militær terrortrussel fjernet, og i forhold til Irak, hvor vi klart mente, at Saddam Hussein havde brudt en lang række FN-resolutioner.
Samtidig mener jeg også, at vi skal komme ind på, at det en gang imellem også koster noget, når man ikke gør noget.
Og der mener jeg, at Syrien er et rigtig godt eksempel.
Jeg er jo en af dem, der er rigtig kede af, at præsident Obama ikke holdt fast i den røde linje, og at vi derfor ikke kunne gå ind og markere, at når man bruger kemisk krigsførelse mod sin egen befolkning, skal det også have militære konsekvenser, jævnfør det, vi talte om tidligere, med »Responsibility to Protect«, nemlig at FN-landene har et ansvar for at gå ind og redde civilbefolkninger fra at blive massakreret.
Søren Espersen (DF), 2019-12-19:
Det tror jeg ikke der er eksempler på.
Vi har lige fra starten været utrolig optaget af at være med i det forsvarspolitiske samarbejde og har også taget nogle ting på vores skuldre, som vi måske ikke var så vilde med.
Irak har været nævnt som et rigtig godt eksempel på det, hvor vi følte, at vi havde fået de rigtige efterretninger fra vores eget efterretningsvæsen, fra USA's osv. og gik ind i det i god tro.
Så jo, vi har truffet nogle beslutninger af og til, som vi ikke var begejstrede for, men vi har gjort det for at være med i det brede forsvarspolitiske samarbejde.
Det er så også af hensyn til vores officerer og vores soldater.