Karen Ellemann (V), 2017-03-29:
Det er korrekt.
Tak for det, formand.
Lad mig starte med at takke for en virkelig god debat.
Jeg tillader mig at konstatere, at jeg sådan set ikke mærker en uenighed om, at ligestilling handler om frihed og frihedsrettigheder for alle – frihed til simpelt hen at være den, man er, og til at leve det liv, man gerne vil leve.
Det skal vi værne om, og det skal vi forsvare.
Ja, vi er nået langt med ligestillingen i Danmark, og det er jeg glad for at flere af ordførerne også understreger.
Vi må ikke bare lade stå til, for så er jeg selv bekymret for, at vi risikerer at erstatte fremskridt med stilstand og måske endda ligefrem tilbagegang.
Den netop overståede samling i FN's kvindekommission i New York, hvor flere af ordførerne også deltog, minder os virkelig med tydelighed om, at ligestilling absolut ikke er noget, man kan tage for givet.
Det er noget, som vi hele tiden skal fremme.
For alt for mange steder rundtomkring i verden er kvinders rettigheder sat ud af kraft.
Det kan vi ikke sidde overhørig, og heldigvis er det sådan set noget, jeg konstaterer at vi er enige om på tværs af partiskel.
Vi står fast på kvinders rettigheder, også når emnet bliver ømtåleligt for de gammeldags tænkende.
Der er min holdning, at vi også skal huske at være lige så konsekvente i forhold til ligestillingsproblemerne herhjemme, som vi er det, når vi samles om ligestillingsdagsordenen i den store verden.
For i Danmark findes der altså også steder – og det har flere af ordførerne heldigvis også været inde på – hvor ligestillingen reelt er sat ud af kraft, hvor der er kvinder, som sådan set ikke har ret til at bestemme over egen krop og ikke har ret til at bestemme over eget liv, men hvor der simpelt hen er forældede normer, traditioner, familiemønstre osv., som betyder, at mange piger og kvinder fra etniske minoriteter simpelt hen ikke får lov til at nyde godt af de muligheder, som vi har i Danmark.
Det gælder naturligvis ikke alle piger og kvinder fra etniske minoriteter.
Der er heldigvis mange, som tager aktivt del i debatten, som tager uddannelser, som arbejder, og som i det hele taget oplever at få lov at leve et liv i frihed, men det ændrer altså ikke på, at der er alt, alt for mange, som fortsat oplever, at deres liv begrænses af social kontrol og æresbegreber, som bare ikke hører hjemme i det danske samfund.
Vi kan ikke acceptere det, og vi skal ikke acceptere det, og derfor er det for mig en helt central og højaktuel ligestillingsproblemstilling i Danmark.
Det skal vi kunne tale om, og det skal vi også kunne handle på.
Vi må ikke lade stå til og undgå debatterne i sådan lidt misforstået hensynsfuldhed eller berøringsangst.
Jeg er med på, at det er svære debatter, ingen tvivl om det, men hvis vi ikke tør tage dem, mener jeg også, at vi lader disse piger og disse kvinder i stikken.
For i al sin enkelhed handler det om at sikre den enkeltes ret til at kunne udtrykke sig, til frit at kunne bestemme over egen krop og til at kunne bestemme over eget liv.
Det handler simpelt hen om retten til frit at udfolde sig og deltage på lige fod med andre i vores samfund.
Danmark er blandt de lande i verden, der har den højeste erhvervsfrekvens for kvinder, og det nyder vi som samfund godt af.
Det gavner vores vækst, det gavner vores velfærd, men der er altså stadig væk stor forskel på mænd og kvinders valg af arbejdsområde, og der er ikke nok bevægelse mellem den kvindedominerede offentlige sektor og den mandedominerede private sektor.
Så er det da også rigtigt, at det stadig i høj grad er mændene, der sidder på topposterne, både i det offentlige og i private virksomheder, ja, sågar i regeringen.
Diskussionen om økonomiudvalget og koordinationsudvalget var et pudsigt intermezzo.
Jeg kan til ordførernes morskab fortælle, at jeg da i hvert fald i dag har tilbragt 2-3 timer i økonomiudvalget, så det er ikke sådan, at de kvindelige ministre ikke deltager i arbejdet i økonomiudvalget eller i koordinationsudvalget.
Jeg er ikke fast medlem, men det kan være, at jeg skal skrive en ansøgning.
Men ikke desto mindre konstaterer vi, at vi altså alle steder skal have talenterne i spil.
Det handler både om, at den enkelte har mulighed for at udnytte sit talent og også har retten til kunne bringe sine ressourcer i spil.
Det handler også om, at vi generelt set bredt som samfund altså ikke har råd til at gå glip af dygtig arbejdskraft og ikke har råd til ikke at bruge hele den talentmasse, som vi alt andet lige bruger rigtig mange midler på at sikre har en god uddannelse.
Og ja, vi har i Danmark en skæv fordeling af forældreorloven, og det handler jo altså både om mænd og kvinder.
For det er altså vigtigt, at fædrene har mulighed for at tage del i deres børns liv, og fædrene efterspørger det.
En mere ligelig fordeling af forældreorloven er ikke kun til gavn for fædrene, børnene og familierne – jeg tror altså også på, at det vil bidrage til mere attraktive arbejdspladser og generelt til at fremme ligestillingen i Danmark.
Men den enkelte familie skal naturligvis selv beslutte, hvordan barslen prioriteres og fordeles – det er ikke en lovgivningsopgave.
Jeg ved godt, at der er vi uenige.
Mange partier vil gerne bruge lovgivningsværktøjet, men det er jeg ikke tilhænger af.
Alt for længe har debatten handlet om for og imod øremærkning, og det gør lidt, at vi måske falder i hver vores skyttegrav og ikke får taget dialogen og debatterne i familierne, men heller ikke på arbejdspladserne, blandt vennerne og også politisk.
Det kan være, at det for nogle ordførere her, når man læser ligestillingsredegørelsen, er frustrerende, at det ikke er lovgivningsværktøjet, jeg insisterer på at bruge, men jeg tror, at samtaler og oplysning rykker på noget.
Jeg tror, der er andre veje at gå, for det handler rigtig meget om kultur og traditioner.
Det er også derfor, jeg har meldt ud, at jeg sammen med erhvervsministeren i år kommer til at lancere den her store kampagne i samarbejde med både virksomheder og de faglige organisationer, som har til formål at fremme fædres brug af orlov, bl.a. ved at få udbredt gode eksempler, ved at oplyse om muligheder og rettigheder og selvfølgelig også prøve at sætte fokus på effekterne.
For vi ser, at der er gevinster at hente, også for mødrene, når mænd i højere grad end i dag gør brug af de allerede gode muligheder, de har, for at kunne holde orlov med deres børn – hvis de vel at mærke også får lov til det af deres koner, for spørgsmålet om, hvordan man deler barslen, er jo også en diskussion, man må tage derhjemme.
Så det handler for mig at se meget om oplysning; det handler om at nå ud til de brancher, hvor vi i dag ser at mænd tager meget lidt orlov.
Der er ingen tvivl om, at den skævhed, vi i dag ser på arbejdsmarkedet, også er et resultat af et kønsopdelt uddannelsesvalg.
Der eksisterer i dag mange indgroede bevidste og ubevidste normer om køn, som præger både de unge selv, men jo også lærerne, pædagogerne og så sandelig også forældrene i hele deres tilgang til børn og unge.
Det er forestillinger og forventninger til piger og drenge, som et eller sted, tror jeg, kommer til at stå i vejen for det enkelte barns frie valg og udfoldelsesmuligheder.
På fremtidens arbejdsmarked – ja, på nutidens arbejdsmarked – er der altså brug for fleksibilitet og dygtige medarbejdere, bl.a. også it-specialister, som er noget af det, vi taler om, så et eller andet sted skal der være fokus på at få flere til at være med til at bryde mønstrene og netop åbne mulighederne for, at alle i uddannelsessystemet og på arbejdsmarkedet skal være bevidste om de måske kønsstereotype opfattelser, der kan afføde nogle bestemte valg.
Vi skal styrke de unge i deres frie valg af uddannelse, så de ikke begrænses af stereotype opfattelser af, hvad drenge og piger bør, kan eller skal.
Jeg vil sige lidt om digitale sexkrænkelser, hævnporno, som også har været debatteret.
Retten til og muligheden for at bestemme selv gør sig naturligvis gældende i mange facetter af ungdomslivet i dag, og jeg er enig i det, som mange ordførere har været inde på, og som også fremgår af redegørelsen, nemlig at vi i højere grad skal have blik for den konstante udvikling, der sker i ungdomskulturen generelt.
Det er min oplevelse, at vi i de sidste år har været vidne til et normskred, hvor f.eks. det at dele intime billeder af andre nærmest er blevet en accepteret del af kulturen.
Der oplever vi altså, at unge – og det er især de unge kvinder – risikerer at blive krænket, ved at andre deler deres nøgenbilleder på sociale medier, uden at man har givet lov til det.
Børn og unges sociale omgang på nettet har betydning for deres samvær og deres relation hinanden imellem; det har betydning for deres trivsel, deres selvbillede, deres overvejelser om egen krop.
Og der er sådan en tendens til en perfekthedskultur, som jeg mener indebærer en risiko i forhold til de unges trivsel og tro på egne evner.
Et dårligt selvbillede kan virkelig have store konsekvenser.
Hvis man f.eks. er utilfreds med eget udseende, er det nærmest noget, der bidrager til dårlig trivsel, dårlige karakterer, lavere forventninger til ens karriere og ens egne evner.
Det er derfor, at et af initiativerne er en undersøgelse af unges opfattelser af køn, krop og seksualitet og en undersøgelse af, hvordan digitaliseringen spiller ind på deres opfattelse, for jeg mener, at vi har brug for mere viden om det og selvfølgelig også mere debat.
Ligestilling er en rettigheds- og frihedskamp.
Det er den globalt, og det er den i Danmark.
Og med den her perspektiv- og handlingsplan for 2017 lægger vi så sporene for det kommende års ligestillingsarbejde, men det er jo ikke regeringen alene, og det tror jeg også at alle er enige i, som kan eller skal løfte ligestillingsdagsordenen.
Vi har netop et fælles ansvar for at skubbe på ligestillingen og holde fast i debatten og dialogen.
Det er min ambition at skabe rum for de debatter, fordi de er afgørende.
Det er kun gennem fortsat skarpt fokus på de udfordringer, der fortsat er for ligestillingen, at vi kan ændre de normer, som ligger til grund for dem.
Jeg kan se, at jeg har masser af tid tilbage.
Det er dejligt, for så kan jeg netop også konkret gå ind og kommentere nogle af de mange indlæg, der har været fra ordførerne.
Lad mig starte med Socialdemokratiets ordfører, hr. Rasmus Horn Langhoff, og takke for anerkendelsen af min kommentar i Politiken, hvor jeg skriver: Okay, hvis det er det, det betyder at være feminist, er jeg det vel også.
Jeg har sågar fået en T-shirt, hvor der står: Feminism.
Det er jo fuldstændig rigtigt, at det er, når man kæmper for lige muligheder.
Derfor er min titel på engelsk ikke minister of gender equality, men minister of equal opportunity.
Det synes jeg er afgørende vigtigt at vi husker.
Så er det helt forståeligt, at hr. Rasmus Horn Langhoff igen fremhæver hele initiativet omkring vold i nære relationer, og jeg er helt bekendt med ønsket omkring psykologordningen.
Den afspejles sådan set i den aftale, vi har lavet bredt, om de her netværksinitiativer med tilknyttede psykolog.
Jeg er med på, at det ikke er den, som hr. Rasmus Horn Langhoff selv ønskede sig, men det var det, der var forhandlingsresultatet, og det venter jeg mig meget af.
Så er det ikke kun hr. Rasmus Horn Langhoff, men flere af ordførerne, der lidt prøver at lave den her joke med, at det er copy-paste, og er der overhovedet sket noget?
Jeg bliver næsten helt ked af det – altså ikke sådan alvorligt, men jeg har godt nok sammen med gode folk i ministeriet brugt meget tid på den her redegørelse og på, at vi faktisk kigger fremad og har været meget fokuseret på, hvad der rent faktisk er sket.
Når hr. Rasmus Horn Langhoff så eksempelvis siger, at man er utålmodig i forhold til det her med information til begge forældre, altså digital post til begge forældre, er der faktisk sket noget, for Digitaliseringsstyrelsen har fået udviklet den her tekniske løsning, så begge forældre kan modtage digital post om deres børn, og kommunerne er orienteret om, hvordan de skal gøre det.
Så lidt er der sket i den retning.
Det er rigtigt, at vi stadig væk har tilbage at diskutere, hvad vi gør med børneydelsen.
Så var Dansk Folkepartis ordfører, fru Marlene Harpsøe, meget klar i mælet omkring den problemstilling, som jeg fuldstændig deler, nemlig at det største ligestillingsproblem, vi har i Danmark, er manglende ligestilling for kvinder i etniske minoritetsmiljøer.
Jeg synes, at der her er mange konkrete tiltag, og et af dem, jeg virkelig venter mig meget af, er hele analysen af mænds opfattelse i de etniske minoritetsmiljøer.
Det er, tror jeg, nøglen til at lykkes med at skabe ligestilling også for kvinder i etniske minoritetsmiljøer.
Så var Enhedslistens ordfører, fru Pernille Skipper, klar i mælet omkring ligeløn og barsel.
Ligeløn, ja, det er altid noget, man skal være varsom med, er der er nogle, der har sagt til mig, når nu en ligestillingsminister står og taler om ligeløn, men vi har jo ligeløn i lovgivningen, og hvorfor er der så det her gap?
På kvindernes internationale kampdag den 8. marts havde jeg et meget interessant debatmøde hos 3F, hvor der sådan set var flere af aktørerne, som gik ind i det historiske perspektiv med kvinders adgang til arbejdsmarkedet, og hvad det var for en type jobs og hvilke typer uddannelser, og hvad er det egentlig, der er historisk betinget?
Når man så løfter tingene i procent, ja,
så er det selvfølgelig af den grund, man alt andet lige kan konstatere en form for skævhed.
Er det så en ulighed?
For hvad er det, man forstår ved lige løn for lige arbejde?
Der synes jeg, vi ofte kommer lidt skævt ind på hinanden, for for mig at se skal man ikke, bare fordi man har 3 års uddannelse, pr. definition sige: Du har 3 års uddannelse, og du har 3 års uddannelse, ergo skal I have det samme i løn.
Altså, det må være lige løn for lige arbejde, og hvad er lige arbejde så?
Barsel, ja, der har jeg redegjort for hele Aktion Fars Orlov, som for mig at se er det vigtigste redskab i forhold til at rykke på det her.
Alternativets ordfører er her desværre ikke lige nu
, men ikke desto mindre synes jeg, at Alternativets ordfører havde et meget, meget vigtigt budskab om, at vi generelt skal være varsomme med at argumentere med følelser, det her med at sige, at jeg også engang selv har oplevet, og jeg prøver, og jeg gør.
Det er rigtigt, at det meget ofte er kendetegnende, når vi diskuterer ligestillingsproblematikker.
Det er det meget ofte, når vi laver forhandlinger på socialområdet osv., men det bliver ofte meget følelsespræget og måske knap så fornuft- og faktapræget.
Og det synes jeg er en tilgang, som vi skal tage ved lære af.
Jeg synes faktisk, at det var et vigtigt budskab, at vi skal passe på med bare at argumentere med følelser.
Så siger SF's ordfører i et af spørgsmålene: Husk lige, at der ikke er noget d i KVINFO.
Det synes jeg var en god bemærkning, for hvad er det egentlig, KVINFO står for?
KVINFO står for køn, altså K for køn, V for viden, IN for information, og FO for forskning.
Det er så et smart navn, der associerer meget til kvinden eller kvinder, men KVINFO: Køn, viden, information og forskning.
Det synes jeg er fint at få slået fast.
Så var SF's ordfører også lidt inde på den her frustration over, at der ikke sådan er konkrete handlinger i en redegørelse som den her, en konkret handlingsplan, og at redegørelsen var lidt for meget copy-paste med hensyn til, hvor meget vi egentlig måler på de forskellige ting.
Det er jeg ikke helt enig i.
Jeg synes, der er konkrete handlinger.
Radikale Venstres ordfører, fru Marianne Jelved, var ligeledes inde på eksempelvis vold i nære relationer.
I forhold til den opfordring, jeg fik fra fru Marianne Jelved omkring målsætning i forhold til vold i nære relationer, tillader jeg mig at pege på mit gamle ressort, nemlig det, der i dag hedder Børne- og Socialministeriet, med de ti mål for social mobilitet, hvor mål nr. 5 lige præcis handler om vold i nære relationer.
Så der er sådan set målsætninger for og ambitioner om ligesom at kunne følge udviklingen.
Det er klart, at når man sætter sig som mål, at noget skal gå i en positiv og forbedret retning, så må man også kunne måle på det.
Men hvordan er det så med ligestillingen?
Er ligestilling først ligestilling, hvis det er fifty-fifty, mand-kvinde?
For nogen er det måske: Vi har først opnået ligestilling i Folketinget, når der er en sammensætning med 50 pct. kvinder og 50 pct. mænd, der afspejler befolkningen.
Det er det ikke i min optik, det vil jeg gerne tillade mig at gøre helt klart.
Ligestilling er for mig lige muligheder.
Jeg skal nok lade være med at forfalde til anekdoter om det at blive valgt til Folketinget eller det at blive udpeget som minister, men for mig er det vigtigt, at vi værner om mulighedernes samfund, at vi er meget, meget konsekvente i forhold til at vide, hvilket ansvar vi hver især bærer som folkevalgte, som ministre, som lokalpolitikere osv., i det hele taget som aktive samfundsborgere, et fælles ansvar for at skubbe på ligestilling og holde fast i debatten og i dialogen og netop have skarpt fokus på de udfordringer, der stadig væk er for ligestilling, for det er måden at ændre normer på, det er måden at ændre kulturer og fastgroede opfattelser på.
Så med de ord: Tak for en rigtig god debat.
Jeg ser frem til spørgsmålene.