Mette Frederiksen (S), 2020-05-12:
Jeg tror, jeg bliver nødt til at rette i hvert fald én ting i det, der bliver sagt, og det er, at det ikke var 2-meterskravet, der gjorde, at der er ting, der først kan åbne op i fase tre eller fire.
Det er jo ikke rigtigt.
At der er ting, der først kan åbne op i fase tre og fase fire – eksempelvis biografer – er jo konsekvensen af at ville have en kontrolleret, faseopdelt åbning.
Det har ikke noget med kravet om 1 eller 2 m at gøre.
Der er ikke et eneste land i verden, der åbner op på en gang lige nu; man kan ikke finde et eneste eksempel.
Man kan til gengæld finde eksempler på lande, der er længere i åbningen end andre – og det er Danmark.
Men det har ikke noget med afstandskravet at gøre.
Vi åbner op i faser, fordi vi skal have styr på sygdommen, og fordi alle, i hvert fald når vi sidder i forhandlingslokalet, anerkender, at man bliver nødt til at følge sygdommens udvikling.
Så er der forskel på, hvor meget man vil åbne op, hvor hurtigt og hvad man vil åbne op, og det er da en utrolig svær prioritering.
Det er en rigtig svær prioritering.
Men det er bare for at sige, at det, at vi desværre ikke kan åbne op for alt nu, ikke har at gøre med afstandskravet, men det har at gøre med, at vi i Danmark har besluttet, at det skal være faseinddelt, at det skal være kontrolleret, og det skal være klogt – og det kan man være enig eller uenig i.
Til spørgsmålet om Sundhedsstyrelsen: Sundhedsstyrelsens anbefalinger var færdige søndag.
Ja, men det kan jo være, at retningslinjerne er anderledes om en uge.
Som jeg sagde til partilederne natten til fredag, kan man jo godt beslutte sig for politisk at ville bestemme retningslinjerne.
Det har vi så valgt ikke at gøre i Danmark; der er det myndighederne, der bestemmer dem.
Nu begynder vi så at blive lidt mere uenige, og det skal Socialdemokratiet og Det Konservative Folkeparti selvfølgelig også være, i hvert fald i dele af den økonomiske politik.
Analysen af, at vi bliver nødt til at forholde os til, hvad coronaregningen bliver, inden vi begynder at disponere over den, er jeg meget, meget enig i det, og det vil også i mine øjne være det eneste ansvarlige at gøre i forhold til den fremadrettede økonomiske politik.
Jeg er også nødt til at holde fast i, at udgangspunktet for dansk økonomi var godt.
Vi havde lav gæld, og det så rigtig godt ud på beskæftigelsen og på ledigheden, og renten var lav, og derfor er vi et af de lande, der har kunnet tillade os at holde hånden under både virksomheder og lønmodtagere i den her situation.
Jeg synes jo, at krisen har vist os, at konflikten mellem den offentlige og den private sektor, kan vi ikke bruge til noget, for det er samspillet mellem de to, der gør, at vi står stærkt, og det gælder både inden krisen, men også undervejs i krisen.
Jeg mener stadig væk, det er Arnes tur, for det er dem, der er nedslidte, der ikke bare kan blive ved med at arbejde, og de står i den samme situation.
Men det er klart, at vi i forbindelse med den brede økonomiske diskussion om den måde, vi disponerer pengene på, bliver vi selvfølgelig nødt til at disponere dem på en anden måde efter corona end før.
Se, nu vil jeg ikke starte med at sige nej, nej, nej, som jeg gjorde sidste gang omkring borgerlønnen, fordi det her synes jeg er meget mere interessant, og jeg vil gerne være med til at se nærmere på de finske erfaringer, som jeg må være ærlig at sige at jeg ikke kender.
Det vil være umuligt for nogen at påstå, at den danske beskæftigelsesindsats har givet de resultater, som vi har behov for som samfund, og når man ikke kan konkludere det, kan det heller ikke nytte noget, at man bare bliver ved med at fortsætte den beskæftigelsespolitik, som har gjort sig gældende i mange år.
Jeg er jo kæmpestor tilhænger af ret og pligt, simpelt hen fordi jeg grundlæggende synes, det er sundt, at man forsørger sig selv, og at man vågner om morgenen og tænker, hvad jeg kan gøre godt for det her samfund – i stedet for det modsatte.
Så ret og pligt-tankegangen er jo mit dna som socialdemokrat.
Jeg må også konstatere, at selv om der har været ret og pligt på beskæftigelsesområdet i mange år, har vi kvinder med ikkevestlig baggrund, der igennem 20-30 år har været på en ydelse uden at bidrage til det danske samfund, hvad angår arbejdsmarkedet.
Det har jo ikke fungeret godt nok, og jeg kan samtidig konstatere, at når jeg besøger Vesterbro her i København – ikke så meget de smarte cafeer, men inde omkring Mændenes hjem – møder jeg forhutlede sjæle, misbrugere, dybt forgældede, der har haft en forfærdelig barndom og ikke fået hjælp af det her velfærdssamfund og blevet pisket igennem af 16 forskellige sagsbehandlere uden et perspektiv til et bedre liv.
Der er ganske enkelt noget, det ikke fungerer i den beskæftigelsesindsats.
Vi satte os for at forsøgte at løse nogle af problemerne for år tilbage.
Det endte med, at vi bureaukratiserede området endnu mere, gjorde det endnu mere lovtungt, så der er simpelt hen en opgave, vi ikke har løftet.
Så jeg siger her et forsigtigt: Lad os kigge på det.
Det fungerer ikke godt nok, som det er i dag.