Trine Pertou Mach (EL), 2025-05-02:
Stærke politiske kræfter arbejder i disse år på at forskyde grænser mellem lande i Mellemøsten.
Det gælder bl.a. ekstremistiske israelske bosættere, der ønsker at udvide de folkeretsstridige bosættelser på palæstinensisk område og ultimativt ønsker at skabe et Storisrael, der ud over det nuværende Israel også indeholder Vestbredden, Østjerusalem og Gaza.
Den amerikanske præsident har fremlagt en plan, der går ud på, at USA skal eje Gaza, mens Gazas befolkning skal fordrives til lande som Egypten og Jordan.
Desuden har Israel annekteret dele af Golanhøjderne, som folkeretligt hører til Syrien, og i 2024 har de endda udvidet det annekterede område der.
Gennem årene har Danmark med skiftende regeringer stået på folkerettens grund.
Når militært stærke magter med trusler eller direkte invasion indtager andre landes territorier, er det i strid med folkeretten, og det bør påkalde sig protester, afstandtagen og konkrete sanktioner, hvilket Danmark og andre vestlige lande med rette har demonstreret konsistent i forbindelse med Ruslands invasion af Ukraine i 2022 og tiden derefter.
De trusler, der i øjeblikket retter sig mod især palæstinensisk, men til dels også syrisk territorium fra stærke militære magter som Israel og USA, bør påkalde sig bekymring og opmærksomhed og tilsvarende sanktioner.
Det er baggrunden for nærværende beslutningsforslag, som har til formål at sikre, at den danske regering reagerer på passende vis, hvis Israel eller USA gør alvor af de aktuelle trusler mod de nævnte landområder, der grænser op til Israel.
Allerede nu bør Danmark understrege, at annekteringer er fuldstændig uacceptable, og beslutningsforslaget her lægger altså op til, at det er en aktiv del af den danske udenrigspolitik at imødegå sådanne forskydninger af grænser, ikke bare med ord, men også med relevante handlinger.
Jeg ser frem til debatten.
Men på trods af de to hensynsløse, vanvittige angreb på de to japanske byer i august 1945 og de dramatiske og tragiske følger for generationer af japanere, som også udenrigsministeren var inde på tidligere, oplevede vi hele vejen igennem den kolde krigs mere end 40 år, at supermarkederne USA og Sovjetunionen holdt hinanden i skak med truslen om gensidig ødelæggelse med atomvåben.
Som flere har været inde på, har aggressionsniveauet i verden været stigende de senere år.
Atommagten Rusland har angrebet Ukraine i strid med folkeretten, og i Det Hvide Hus i Washington sidder en uberegnelig og utilregnelig præsident, der taler om at tale sig til rette med magt, bl.a. i Grønland.
Og atomtruslen er desværre også voksende i takt med det stigende aggressionsniveau.
Desværre er der tegn på, at den hidtidige klare danske afvisning af atomvåben vakler.
I marts lød det fra Danmarks statsminister, at hun nu ikke længere ville udelukke stationering af atomvåben i Danmark, og yderligere bekræftet i sine bange anelser blev man, da dagbladet Politiken tilbage i april skrev, at regeringen i det endelige lovforslag om baseaftalen med USA, som blev sendt i høring før jul, havde fjernet sætningen fra udkastet om, at vi ikke tillader stationering af atomvåben på dansk jord i fredstid, inden lovforslaget blev fremsat.
Man må desværre sige, at mørke paddehatteskyer trækker sammen, også over Danmark, og derfor er det mere vigtigt end nogen sinde, at vi fra Folketingets side markerer en klar afstandtagen fra atomvåben og går sammen om en opfordring til regeringen om at slutte sig til FN's traktat om forbud mod atomvåben.
Da traktaten blev vedtaget i 2017, blev den støttet af 122 lande, herunder vores EU-partnere Østrig og Irland, og det danske medlemskab af NATO er ingen hindring for, at vi kan gøre det samme.
Det fremgår som nævnt tidligere også af et svar fra udenrigsministeren.
I et andet svar på et tilsvarende spørgsmål eller på et spørgsmål, der rimer på debatten, argumenterede udenrigsministeren med, at traktaten om forbud mod atomvåben risikerer at underminere den såkaldte ikkespredningsaftalen fra 1970.
Det er jeg uenig i.
Man kan sagtens på en gang gå imod spredning atomvåben og arbejde for et egentlig forbud.
Man kan vel også konstatere, at eftersom stormagterne stadig truer hinanden med atomvåben, har ikkespredningsaftalen i sine 55 leveår jo ikke ført til den atomnedrustning, som vi ønsker.
Tværtimod er der flere stater, som nu lægger øget vægt på atomvåben i deres sikkerhedsstrategier, som en professor fra forsvarets højskole i Norge har påpeget i Kristeligt Dagblad tilbage i januar.
Derfor mener jeg faktisk – og det er det, der er grund til Enhedslistens forslag – at det netop er i sådan en situation, at vi skal opruste vores indsats for at forbyde at sprede atomvåben.
Det er netop nu, der faktisk er brug for at øge de redskaber og tilslutning til dem, som findes.
Når man er på vej hen imod en afgrund, nytter det jo ikke noget at lede efter knappen til en airbag, så gælder det om at finde bremsen og skifte kurs,og det er også grunden til, at vi mener, at man skal skifte kurs her, for det har jo været en årelang debat, også i Danmark, om man skulle tilslutte sig den her traktat.
Vi er nødt til at få fat i de instrumenter, som binder lande ind i fælles aftaler og bestræbelser på at begrænse atomvåben og helt ultimativt at afvikle dem.
Der er brug for nye instrumenter, og forbudstraktaten er et af dem.
Det er klart, at der ikke er mange lande, der har underskrevet den.
Danmark kunne blive et NATO-land, der gjorde det, og forhåbentlig kunne det trække flere med.
Mange tak for debatten.