Mai Mercado (KF), 2017-02-21:
Det er en meget striks formand, hr. formand, vi har med at gøre.
En meget venlig hr. formand.
Tak for forespørgslen og også oplægget og egentlig også indlægget.
Jeg er blevet bedt om at redegøre for de sociale konsekvenser af regeringens politik, herunder kontanthjælpsloft, 225-timersregel og vækst på 0,3 pct. i den offentlige sektor.
Først og fremmest er det vanskeligt at give en tilfredsstillende redegørelse for konsekvensen af en politik, før den har virket i nogen tid, men vi har egentlig nogle velbegrundede antagelser om virkningen, og vi har hensigter, og vi har også mål, som vi ønsker at opnå, og derfor vil jeg alligevel forsøge.
Regeringens 10 mål for social mobilitet handler netop om de sociale konsekvenser af politik og indsatser, og vi følger nøje op på målene, så der vil være rig mulighed for at iagttage og debattere sociale konsekvenser de kommende år.
Og til forespørgselsdebatten her vil jeg gøre mit bedste for at redegøre for de tilsigtede sociale konsekvenser af regeringens politik, og der vil jeg gerne særlig tale om to ting: ansvar og fællesskab.
Det står centralt i regeringens politik, at flere skal være en del af fællesskabet.
Flere skal løftes ud af offentlig forsørgelse og ind i beskæftigelse.
Alt for mange børn og unge får ikke et ordentligt afsæt, der giver dem mulighed for at nå så langt som muligt i livet og blive en del af fællesskabet, og for mange mennesker med handicap eller psykiske vanskeligheder står på kanten af beskæftigelsesfællesskabet.
Helt bredt set
afhænger vores sammenhængskraft af vores fællesskab.
Vi skal undervejs have øje for de frivillige kræfter, der rummer stor værdi og kan danne grundlag for et bredere fællesskab, og ikke mindst har vi faktisk brug for at finde løsninger på vores udfordringer i fællesskab, for ingen af os kan gøre det alene.
Min tilgang som børne- og socialminister er at åbne fællesskaberne mere op, at have blik for helheden og forstå fællesskabet bredt, for der er jo mange fællesskaber i samfundet.
Der er uddannelserne, der er arbejdspladserne, der er familien, sportsklubben, de frivillige foreninger, og der er også kirkerne.
Særlig for socialt udsatte er der behov for at arbejde for, at flere indgår i samfundets fællesskaber, og for nogle vil det kunne bane vejen for uddannelse og job, mens det for andre ikke er muligt selv med den bedste hjælp og støtte at blive selvforsørgende.
Men alle kan blive en del af samfundets mange fællesskaber og få større livskvalitet som følge af en effektiv socialpolitik.
Det er målet for regeringens politik.
En konsekvens er, at nogle får et lavere rådighedsbeløb end ellers, og det skal jeg sådan set gerne erkende kan give udfordringer i nogle familier.
Målet er derfor også, at mennesker påvirket af kontanthjælpsloftet kun bliver midlertidigt berørt, og at kontanthjælp kun skal være en kortvarig ydelse, for målet er, at flere skal blive en del af arbejdsfællesskabet.
Men der er mennesker, som har så store sociale problemer, at det forhindrer dem i at arbejde.
Opgaven for socialpolitikken er at sørge for at udvikle og udbrede sociale løsninger, der gør en reel forskel, og som bringer dem tættere på et arbejde, en uddannelse eller et andet af samfundets fællesskaber, og det kræver mere viden om, hvordan man løser de sociale problemer, som hindrer nogle mennesker i at deltage.
Vi kan nå langt, når vi lykkes med at skabe sammenhæng mellem beskæftigelses- og socialpolitik.
Et eksempel er initiativet »Social støtte i overgang til og fastholdelse af job«.
Der er over de kommende 4 år afsat knap 40 mio. kr. til initiativet, som skal afprøve en helhedsorienteret indsats på tværs af social- og beskæftigelsesområdet, så flere udsatte borgere kan komme i ordinære job og også på længere sigt fastholde jobbet.
Den tilgang her, der især arbejder ud fra et helhedsperspektiv, er vejen frem, og jeg tror på, at det kommer til at gøre en forskel i længden.
Socialpolitikken kan bidrage til, at flere kommer i beskæftigelse, men jeg vil gerne understrege, at det absolut også går den anden vej: Beskæftigelse kan bidrage til at mindske sociale problemer, og som en del af en social indsats kan uddannelse og beskæftigelse således anspore en positiv forandring, bedre trivsel og mental sundhed for mennesker.
Vi svigter også børnene, hvis forældrene holdes uden for arbejdsfællesskabet, f.eks. hvis det for mor og far ikke kan betale sig at arbejde, og som samfund må vi give forældre det bedste grundlag for at tage ansvar og tage vare på sig selv og derved også blive gode rollemodeller for deres børn.
Det berører mig selvfølgelig, når børn lever en hverdag, hvor pengene kun rækker til det strengt nødvendige, men vi løser ikke udfordringer som afsavn og negativ social arv ved at give højere ydelser, og jeg vil faktisk gå så langt som til at sige, at det er uansvarligt med så smalt et fokus.
Ydelsesniveauet i overførselssystemet er ikke det mest afgørende for, om børn får mulighed for at udnytte deres potentiale og bryde negativ social arv.
Manglende ressourcer kan være et lavt uddannelsesniveau, manglende tilknytning til arbejdsmarkedet, et dårligt helbred, et begrænset netværk og, ja, også lav indkomst.
Men den lave indkomst er jo en følge af det lave uddannelsesniveau, den manglende tilknytning til arbejdsmarkedet og det dårlige helbred – ikke omvendt.
Og vi skal i stedet fokusere på varige løsninger, der løser årsagerne til lav indkomst, og som er baseret på dokumenteret effekt.
Det står helt centralt i regeringsgrundlaget, at alle børn og unge skal have et godt afsæt i livet; de må ikke tabes på grund af manglende faglige forudsætninger, men heller ikke på grund af en svag social baggrund.
Derfor er det afgørende vigtigt, at vi sikrer gode rammer for familien som institution i samfundet, altså så vi kan hjælpe børnene godt på vej i livet.
Og hvis vi skal hjælpe børnene, skal vi også hjælpe forældrene og give dem de bedst mulige rammer for, at de kan være en del af arbejdsfællesskabet og udfylde deres forældrerolle ansvarligt.
Kommunerne anvender ca. 45 mia. kr. om året på sociale indsatser.
Indsatserne tror jeg på gør en forskel, men jeg mener også, at vi må stræbe efter flere og bedre resultater.
Regeringen ønsker at understøtte kommunerne i at omlægge den sociale indsats, så den i højere grad bygger på viden om, hvad der virker, og bliver mere effektiv.
Og mange redskaber i dette arbejde er allerede rullet ud, og flere vil komme i de kommende år.
Det er også noget, som optager ordførerkredsen, altså socialordførerne, bl.a. også i satspuljekredsen, hvor vi jo har fokus på de mere vidensbaserede indsatser og på, at vi kan måle effekten af indsatserne.
Regeringen forfølger de ti mål for social mobilitet, som altså sætter en retning for, hvor socialpolitikken skal hen, og hvad vi skal lykkes med.
Og her er de overordnede overskrifter, at flere skal være en del af arbejdsfællesskabet, og at færre skal være socialt udsatte.
Det skal drive en udvikling, hvor vi gør mere af det, der virker, og det er mit grundlæggende udgangspunkt for de konkrete initiativer, vi skal sætte i værk på socialområdet for børn såvel som for voksne.
Og her har jeg – endda ligesom Socialdemokratiets ordfører sagde det lige før – store forhåbninger til satspuljens store investeringsprogrammer for udsatte børn, unge og voksne.
Der skal ikke herske tvivl om, at der er et stort potentiale for at gøre det bedre på socialområdet – både med at forebygge og afhjælpe sociale problemer, men også med at fremme mulighederne for uddannelse og beskæftigelse, hvor det er muligt.
Og det løser vi ikke med højere økonomiske ydelser eller en justering i promillen for væksten i den offentlige sektor.
Det kræver et langt og vedholdende fokus at sætte ind med de indsatser, der virker, og mange opgaver venter i de kommende år.
Og her kan jeg kun komme ind på et udpluk af dem: Flere skal ud af hjemløshed og misbrug; udsatte børn og unge kan og skal klare sig bedre i skole og under uddannelse; vores dagtilbud skal løftes, og institutionerne skal være bedre til at bryde den negative sociale arv.
Vi ved, at de kompetencer, der dannes tidligt i livet, har stor betydning for børnenes videre udvikling.
Og det er baggrunden for, at regeringen vil styrke kvaliteten i dagtilbuddene, bl.a. med fokus på læring og trivsel for alle børn og også på at mindske den negative sociale arv.
Derudover skal vi tilbyde børnene gode og stimulerende læringsmiljøer i dagtilbuddene.
Vi ved fra forskningen, at en tidlig indsats kan gøre en stor forskel for børn, der er socialt udsatte.
Med finansloven får vi afsat 580 mio. kr., som skal højne kvaliteten i dagtilbuddene.
Og jeg glæder mig til at præsentere et udspil i løbet af foråret, som sætter et skarpt fokus på, hvordan vi kan styrke kvaliteten i dagtilbuddene, herunder også for de socialt udsatte børn.
Regeringen har et mål om, at færre skal være hjemløse, men det er vigtigt at holde sig for øje, at hjemløshed for langt de flestes vedkommende handler om mere og andet end at stå uden bolig.
Fire ud af fem hjemløse har enten et misbrug, en psykisk lidelse eller begge dele – fire ud af fem hjemløse.
Derfor er det først og fremmest virksomme sociale indsatser, der skal hjælpe hjemløse til en mere tryg og stabil tilværelse.
Så vi kan og skal gøre det bedre, og jeg vil til efteråret præsentere en handlingsplan for færre hjemløse.
I de kommende måneder vil jeg derfor lægge vægt på at tale med aktørerne på området og høre borgere og medarbejdere om, hvad vi kan gøre bedre.
Regeringen har også ambitioner på stofmisbrugsområdet, og derfor er et andet af regeringens sociale mål, at effekten af stofmisbrugsbehandlingen skal forbedres.
Det stiller krav til os om, at vi skal arbejde målrettet med behandlingsmetoder, som vi ved virker, som vi ved har en positiv effekt.
Og der er ikke nødvendigvis en direkte sammenhæng mellem, hvor mange ressourcer kommunerne bruger på området, og effekten af misbrugsbehandlingen.
Det behøver således ikke at være de dyreste behandlingsmetoder, som har den største effekt.
Derfor ønsker regeringen at sikre, at kommunerne får bedre redskaber, så de i højere grad end nu kan levere en effektiv og effektfuld behandling.
Regeringen vil også undersøge muligheden for at forkorte behandlingsgarantien, så personer med misbrug hurtigere kan komme i behandling, når motivationen er størst.
Behandlingsgarantien er i dag 14 dage, efter at borgeren har henvendt sig til kommunen.
Så har jeg lige et ord mere om ansvar.
Vi har et ansvar for, at vores politiske arbejde hjælper mennesker til et bedre og mere værdigt liv.
Vi har et ansvar for, at vores fællesskaber er kendetegnet ved empati og rummelighed – på uddannelser og arbejdspladser, i foreninger og i familier.
Mit mål er at levere et endnu bedre samfund videre til vores børn og børnebørn.
Vi skal derfor rette blikket mod de varige løsninger, der holder om 10 og 20 år – de løsninger, der gør, at vi kan overlade et større fællesskab med flere inkluderede til næste generation.
Det er vores ansvar, og det er de tilsigtede sociale konsekvenser og regeringens politik.
Tak for ordet.