Christian Juhl (EL), 2018-05-25:
Først vil jeg egentlig godt have lov til at rose statsministeren – ja, bliv bare siddende, I skal ikke blive overrasket – for jeg synes, at han har lyttet rigtig meget i den sidste periode og sat sig ind i mange af de debatter, der har været i vores to søster- eller broderlande oppe mod nord, når de har snakket om selvstændighed, og når de har snakket om de problemer, der er.
Jeg er også imponeret over det fælles fodslag, der har været imellem ikke mindst fru Aaja Chemnitz Larsens initiativer for at forhandle sig til nogle konkrete resultater, og at der rent faktisk i ministerkontorerne har været lukket døre op for, at det kan lade sig gøre at få muligheder.
Vi kan jo se i den her redegørelse, at der er en hel masse bittesmå konkrete beslutninger, små og store beløb imellem hinanden, som er kommet på plads, og det skal der jo to parter til at bringe på plads, og det vil jeg gerne værdsætte.
For jeg synes, det er meget, meget vigtigt, når grønlandske politikere selv prøver at sige: Lad os så prøve at løse problemerne konkret, vores ønsker er her og her.
Og hvis der så er en minister på den anden side af bordet, der siger, at det da sådan set godt kan lade sig gøre, er det meget, meget positivt.
Så synes jeg, at tonen omkring selvstændighedsspørgsmålene jo er helt anderledes konstruktiv og involverende på nuværende tidspunkt.
Rigsfællesskabet er et fællesskab mellem tre riger, tre lande, og alle tre lande vil gerne være så selvstændige som muligt – det er jeg enig med statsministeren i – og det er det udgangspunkt, vi skal tage, når vi diskuterer med hinanden.
Selvfølgelig ville Danmark som land miste indflydelse, hvis Færøerne og Grønland blev selvstændige lande.
Hvorfor det?
Jo, for så ville vi ikke kunne sidde med ved så mange borde internationalt, når det f.eks. handler om Arktis, som vi ellers ville, for så ville det være Grønland, der fuldt ud bestemte udenrigspolitikken for Grønland, og Færøerne, der gjorde det for Færøerne.
Danmark har faktisk nogle ganske ubetalelige fordele ved at være med i rigsfællesskabet, som vi jo også skal huske at nævne, når vi snakker om de her ting.
Hvis de to lande blev selvstændige – hvad jeg endelig håber kunne lade sig gøre for dem, når der er et ønske om det – så vil fællesskabet på en eller anden måde fortsætte, efter min mening.
Der vil være praktiske, økonomiske og på anden måde også kulturelle og historiske behov for at fortsætte samarbejdet, og det vil så fortsætte som den helt naturlige fortsættelse af hjemmestyret og selvstyret osv.
Der er alle de initiativer, der er taget undervejs, og det er jo en glidende udvikling, som man skal hilse velkommen.
For enhver nation, ethvert land har en drøm, et ønske om at være herre i eget hus, og det skal vi jo respektere og understøtte.
Forfatningsarbejdet i begge lande støtter vi aktivt og positivt, fordi det giver en rigtig god debat om, hvad det er for et land, man vil være, og hvordan det er, man vil udvikle sit land.
Økonomien er selvfølgelig en alvorlig hæmsko, især for Grønlands vedkommende, men man kan jo se af de her papirer, at også Færøerne har advarende toner.
Når man baserer hovedparten af sin økonomi på fisk, skal man jo vide, at de fisk godt kan svømme væk, og at de så lige pludselig ikke er en indtægtskilde længere, eller at klimaet kan ændre sig i en anden retning, og derfor er det jo en rigtig god idé, som man også arbejder med på Færøerne, nemlig at arbejde med en større mangfoldighed af indtægtskilder.
Der er meget forskel på, i hvilket tempo de to lande tager sagsområder hjem.
Færøerne har tilsyneladende et højt tempo og en stor lyst til at tage sagsområder hjem, og det er jo altid spændende, når det sker.
Jeg oplevede jo, at den danske repræsentation i Færøerne lige pludselig var blevet minimeret personalemæssigt, fordi væsentlige områder var taget hjem, og så var personalet selvfølgelig flyttet med over på den færøske ansættelsesliste og arbejdede videre derfra.
Grønland er lidt mere forsigtig med at tage områder hjem, og hvis der er områder, man har lyst til at tage hjem, så må vi jo prøve at hjælpes ad med det.
Så er der nogle konkrete problemer, som jeg synes vi er nødt til at pege mere på, end det sker i redegørelsen, f.eks. servicekontrakten på Thulebasen.
Og til statsministeren vil jeg sige, at det, jeg gør nu, nærmest er at stille et spørgsmål, og det er: Hvorfor er vi ikke kommet videre med de forhandlinger?
Hvorfor er der ikke en løsning på det?
Er det, fordi amerikanerne er fuldstændig ligeglade med, hvad vi mener og hvad grønlænderne mener, og at de er ligeglade med at sikre, at grønlænderne har nogle arbejdspladser og nogle lærepladser deroppe?
Det sagsforløb, der har været,
er efter min mening skandaløst.
Så har de også mistet transporten til Thule på havet, og der er en risiko for, at de i det kommende år mister transportarbejdet til Thule via luften, fordi amerikanerne også vil tage det område hjem.
Det synes jeg er noget skidt.
Jeg synes, det er noget skidt, at vi så ikke siger til amerikanerne: Så må I til at betale noget husleje.
For det kan ikke passe, at grønlænderne ikke skal have gavn af, at de er der.
Man kan jo sige, at Danmark måske har en sikkerhedsmæssig fordel ved, at de har en base der – det er der i hvert fald nogle der påstår – og at vi får en del rabat i NATO, ved at vi tillader det, men det er jo grønlænderne, der skal have gavnen af det efter min mening.
Det samme gælder det store problem med Camp Century.
Nu er der jo kommet tre nye radioudsendelser, som afslører nye ting, som vi ikke vidste, bl.a. at der var en dansk officielt ansat efterretningsperson, som var på Camp Century og kunne forklare en lidt anden historie end den, vi kendte.
Jeg ser frem til det samråd, vi skal have med udenrigsministeren om spørgsmålet, for jeg synes, den udvikling, der har været, er ganske mystisk.
Amerikanerne har tilsyneladende gjort, hvad der passede dem deroppe, og der har også været mennesker, der er blevet syge undervejs.
Et andet meget alvorligt problem er søkortene.
Der er endnu ingen dato sat for, hvornår en dansk forpligtelse til at lave de søkort skal være indfriet.
Hr. statsminister, hvor længe kan vi leve med, at vi ikke får lavet de søkort, bare fordi dit parti ideologisk havde en lyst til at flytte nogle arbejdspladser ud, før vi havde løst det her problem?
Havde regeringen lyttet til flere af de advarende stemmer, bl.a. vores, så ville man have tegnet kortene først og så bagefter overvejet udflytningen.
Her mistede man stort set hele kompetencen til at tegne søkort i Geodatastyrelsen og måtte købe dyr arbejdskraft i udlandet for uden en frist at løse den her opgave.
Vi skal have sat en dato på det der, og vi skal have fundet ud af, hvornår vi gør det.
Det er uacceptabelt, men det er også vigtigt, at vi så siger til grønlænderne, at vi skal prøve videre.
Jeg kan godt se, at der er taget nogle initiativer.
Personligt tror jeg ikke på, at de på den korte bane vil løse problemerne, men de vil måske tage fat i nogle af dem, og der er det vigtigt, at vi sammen med Grønlands parlament og regering prøver at sige: Er der flere initiativer, vi kan tage?
Ud over det vil jeg sige, at det er ganske uacceptabelt, at vi skal vente endnu nogle år på, at sælproduktionen bliver populariseret mere af EU.
EU har lovet at lave en kampagne for sælprodukter og lovet at prøve at rette op på de skader, der er sket med kampagnerne imod at fange sæler, og USA har lovet det samme.
Men de har intet gjort.
Tværtimod har de bare været med til passivt at lade myter om, at det er ulovligt og sådan nogle ting, køre videre.
Der er vi nødt til at presse hårdt på, for det kan blive en væsentlig indtægt for Grønland, og derfor skal vi også kigge på det.
Så vil jeg gerne sige endnu en ting, og det hele skal ikke blive ros, men man skal jo i hvert fald rose det, der er noget positivt.
Hvad angår hvalfangsten og IWC, gik Danmark enegang i EU og stemte nej til den fælles holdning, og det synes jeg var rigtig, rigtig fornuftigt, fordi den netop byggede på en ikke særlig realistisk holdning til hvalfangsten, og den holdning, som EU der tog, ville være til skade for Grønland.
Til sidst skal vi prøve at diskutere mere om alt det her med fonde til udvikling, men også den frygt, der er for, at Kina går ind, og der er man nødt til at sige, hvis man er bange for, at Kina går ind, at så må Danmark eller andre folk jo gå ind med økonomi og tilbyde muligheder for at lave udvikling af erhvervsliv osv. osv.
, ellers er Kina jo det eneste alternativ.
Tak for ordet.