Marcus Knuth (KF), 2022-04-21:
Tak, formand.
Jeg står her med min tale til R 11, som jeg havde planlagt at holde tilbage i februar, da redegørelsen var planlagt til at komme til forhandling første gang.
Den har faktisk været planlagt flere gange.
Jeg tror faktisk ikke, at jeg har set en redegørelse være omplanlagt så mange gange.
En af gangene var i tiden lige omkring den 24. februar – dagen, hvor Rusland invaderede Ukraine – og talen, som jeg havde planlagt at holde dengang, var sådan en uddybet kommentar til regeringens udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategi fra januar i år.
Det er jo en strategi, der går på tværs af – jeg ved ikke, om det er nye termer – værdidiplomati, tryghedsdiplomati, klimadiplomati osv.
Det var jo en fin måde at bruge nogle nye termer på.
Overordnet var vores tanke derfor, at det er en fin strategi, men der er jo ikke så meget nyt i den, og der var heller ikke meget nyt omkring finansiering.
Men fælles for både min tale og regeringens strategi var jo selvfølgelig, at de var skrevet på et tidspunkt for ikke særlig længe siden, hvor vi naivt antog, at den slags brutalitet, som Europa oplevede under anden verdenskrig, den slags tankegang, hvor man bare med vold invaderer et andet land, man har lyst til at besidde, var noget, der hørte fortiden til.
I strategien og i min tale var vi selvfølgelig bekymrede over Ruslands truende adfærd, og det blev også afspejlet i vores debatter om Arktis, Ukraine osv. Jeg tror ikke, der var mange af os, der i vores vildeste fantasi havde forestillet os, hvad der kom efter den 24. februar: den nye verdensorden, som vi står over for nu – en verdensorden, hvor Europa er i krig, Ukraine bliver sønderbombet, og hvor vi reelt vitterlig frygter for brugen af atomvåben på europæisk jord.
Derfor er jeg faktisk oprigtig glad for, at Mette Frederiksen netop nu har besøgt Ukraine for selv at se russernes aggression og for at tilbyde endnu mere dansk bistand til ukrainerne.
Jeg havde mulighed for selv at besøge Kyiv for knap 2 uger siden sammen med Rasmus Jarlov og en delegation af ca. 30 europæiske parlamentarikere.
Det er nemlig det, som ukrainerne siger igen og igen: at de har brug for flere våben og stærkere våben.
Det lyder måske primitivt, men når man har oplevet situationen i Ukraine, er det det eneste rigtige at gøre.
: Den bedste nødhjælp, Ukraine kan få, er våben.
Rigtig mange ukrainske mænd ønsker at kæmpe, at bidrage, men selv noget så simpelt som håndvåben er der ikke nok af til alle mand, for ikke at tale om mere sofistikerede våben mod fly, skibe osv.
Jeg lægger netop vægt på våbenleverancer af den årsag, at tilbage i marts, cirka en uge inde i krigen, da Ukraine bad Danmark om våben, kunne vores regering ikke finde så meget som en håndgranat.
Vi havde flere debatter om det, og det var først, da vi var flere partier og ordførere, der også kender lidt til forsvaret, der pressede på og mindede om, at Danmark jo bl.a. har et omfattende lager af panserværnsvåben, at det så alligevel lykkedes regeringen at finde, jeg tror det var 2.700 ældre panserværnsvåben, som så er blevet sendt til Ukraine – brugbare panserværnsvåben, men ikke lige så sofistikerede som det, som f.eks. Storbritannien og USA har leveret.
I mellemtiden og over de sidste par uger har flere NATO-lande sendt langt flere våben, meget mere sofistikerede våben end dem, som Danmark har leveret, og det har vores NATO-allierede jo gjort, i takt med at Ruslands brutalitet og overgreb bare vokser og vokser.
Dermed vokser også viljen til at støtte Ukraine endnu mere.
I dag har statsministeren så annonceret et yderligere bidrag på 600 mio. kr., og der håber jeg virkelig, at vi gør det, som vores allierede gør, netop kigger mod våbensystemer, der er så sofistikerede som muligt, og lytter til Ukraine, i forhold til hvad de har brug for.
De ældre panserværnsvåben, vi sendte, var rigtig gode, men vi har brug for at følge med i det tempo, som krigen udvikler sig i.
Nu har jeg så brugt en del af min taletid på at tale direkte om Ukraine, selv om det selvfølgelig er en overordnet redegørelse om regeringens udenrigs- og sikkerhedspolitiske strategi.
Jeg vil også bare minde om, at i en konflikt, som vi står i med Ukraine, skal vi ikke glemme de andre områder, hvor Danmarks sikkerhedspolitik skal være knivskarp: Arktis, Grønland, Østersøen, Baltikum, hvor der er danske soldater, og Afghanistan, som hr. Michael Aastrup Jensen var inde på.
Jeg mødtes også med den delegation fra, jeg tror det var resterne af den regering, vi jo igennem 20 år havde støttet.
Det var trist at sidde over for dem og personligt kende en del af dem, der flygtede, og som heldigvis stadig er i live – der er også nogle, der ikke er det – og sidde tilbage med følelsen af, at vi lod den afghanske regering brase sammen, hvor vi måske skulle have gjort noget mere for at hjælpe dem i at bestå, for vi kan jo se, hvad resultatet er.