runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karsten Hønge (SF), 2019-01-09:
Jamen altså, jeg vil jo til det sidste forsvare Rasmus Paludans ret til at ytre sig.
Han kan skrive læserbreve, han kan skrive pamfletter, han kan optræde det ene eller det andet sted.
Altså, go for it, Rasmus Paludan – virkelig.
Der, hvor jeg bare synes forskellen er, er, når man kynisk og nøjagtigt indtænker politistyrken i en koreograferet teaterforestilling, hvor det ikke har noget at gøre med forsamlingsfrihed, for det er kun ham selv, der er der, og så en anden lille, ynkelig type ved siden af, der står og filmer det.
Så det vil sige, at jeg synes, at man her spænder det til det yderste, og det er derfor, at mit spørgsmål nummer to er ændret og altså er lidt anderledes end nummer et.
For jeg tænker, at det også må være muligt, at man konkret tager stilling til det og siger, at her lægger vi simpelt hen demonstrationen et andet sted.
Altså, skal det lige være inde i hjertet af Vollsmose?
Skal det lige være inde i hjertet af nogle af de udsatte boligområder?
Eller kunne han ikke få anvist en demonstrationsplads et andet sted?
Hvis man overhovedet kan kalde det en demonstration, at en mand stiller sig op og bare står og råber fornærmelser ind i hovedet på folk.
Så vil jeg i øvrigt bare sige, at jeg er fuldstændig enig med ministeren; jeg kan heller ikke forstå, at nogle flere ikke bare ignorerer ham.
Altså, jeg er også ret paf over, hvor mange der bliver så ophidsede over at høre ham.
Jeg har selv flere gange foreslået, at de i stedet for skulle tage og moone ad ham, mens de synger den der »Always look on the bright side of life«.
Det kunne måske være med til at give sådan en vis let stemning omkring ham i stedet for det der med, at man bliver så arrig, at man kaster ting efter ham.
Det synes jeg heller ikke man skal.
Men det her spørgsmål går på det der med, at man bliver så principiel her, at han skal have lov til at demonstrere selv inde i de mest udsatte boligområder, hvor man ved det fører til ballade.
Altså, der synes jeg da, det kunne være en udmærket idé, at han fik den nærmeste pløjemark et stykke væk.
Så kan vi se, hvor meget han kan få ud af det.
Men altså, det er også vigtigt for mig at sige, at hvis Rasmus Paludan bliver generet i sit arbejdsliv eller i sit privatliv, når han går nede i byen eller på café, så har han helt klart krav på beskyttelse.
Man når man laver de her koreograferede provokationer, synes jeg, han strækker vores forståelse ud over det, der var meningen med forsamlingsfriheden.
Karina Adsbøl (DF), 2019-01-09:
Jamen det er jo helt rigtigt, at vi har haft den her debat tidligere, og at ministeren også har været indkaldt til samråd vedrørende mangel på pladser.
Og nu har det så været fremme igen i december måned, hvor bl.a. også Danner har været ude at sige, at de er udfordret på netop det med pladser.
Og det er jo også, kan man sige, primært hovedstadsområdet, der er udfordret.
Men altså, når vi ser sådan noget her med kvindekrisecentrenes pladsmangel, og at mange voldsramte afvises – sådan en overskrift er jo bekymrende – hvordan sikrer vi, at voldsramte får den rette hjælp, såfremt der ikke er en plads på et kvindekrisecenter?
Og det vil jeg godt have ministerens bud på.
Altså, hvordan kan vi så følge op på det, og hvordan kan vi få nogle valide tal?
Jeg ved godt, vi har lavet meget på området, men når det stadig væk dukker op i pressen og vi hører på kvindekrisecentrene i hovedstadsområdet, at der virkelig er nogle udfordringer, hvordan kan vi så gøre det bedre?
Søren Pape Poulsen (KF), 2019-01-09:
Det er vel også derfor, at vi har sådan nogle principper, vi alle sammen går ind for.
Og så føler vi os nok lidt provokeret af det, der foregår her.
Det er jeg sådan set enig med spørgeren i.
For enhver kan se, at de der demonstrationer eller meningstilkendegivelser jo er sat op, for at det skal give reaktioner med politistyrke bare at stå og sige noget grimt til folk.
Jeg udtrykker mig på en anden måde, men jeg ville – ligesom spørgeren – bare ønske, at folk ikke gad møde op til det.
For i det øjeblik, hvor folk ikke gider møde op, er han uinteressant.
Men lige omkring det der med, om det kan holdes et andet sted, vil jeg sige, at ved afgørelse af, om der skal gives et påbud om, at det skal være et andet sted, skal man tage hensyn til og lægge vægt på, om forsamlingen så kan opfylde sit formål.
Og det er jo, fordi vi alle sammen er enige om de principper, vi har.
Vi synes bare, de bliver brugt på en helt vild måde i den her sag – det tror jeg vi deler opfattelsen af.
Ja, og det er også derfor, der findes nogle muligheder for at se på, om man kan flytte noget.
Men der er bare nogle grænser for det, og med Rasmus Paludan står vi i en situation, som er helt grotesk, og jeg vil vædde på, at han også elsker den meningsudveksling, vi står og har her.
Og jeg vil sådan set bare at komme med en opfordring til, at man ikke bruger tid på ham, for
tænk sig, hvis folk ude i de boligområder bare gik forbi, og han stod der for sig selv og råbte højt – det kunne være fantastisk, hvis vi kunne komme dertil.
Men jeg kan bare ikke finde hjemmel til at sige, at så må han bare passe sig selv, og at vi ikke skal beskytte ham; det har jeg meget svært ved.
Jeg vil gerne undersøge det nærmere, for der er grænser for, hvad jeg under et mundtligt spørgsmål sådan lige kan gå ned i og kan nå at undersøge.
Men jeg vil gerne undersøge det, for vores politi og skatteborgernes ressourcer skal heller ikke være til nar, men vi har også et beskyttelsesansvar, og det er en stor udfordring i den her sag.
Karsten Hønge (SF), 2019-01-09:
Men kan ministeren prøve at forestille sig, at flere får den samme dårlige idé, som ham højrefløjsaktivisten Rasmus Paludan har fået?
Prøv at forestille dig, at der er 50 mennesker, der måske insisterer på at køre ud i udsatte boligområder for at fornærme folk, eller måske 25, der vælger at stille sig op foran rockerborge og kalde de her bandemedlemmer et eller andet grimt – skal de så også beskyttes?
Altså, der må jo være en eller anden kant, med hensyn til hvad vi skal bruge samfundets knappe ressourcer til.
Jeg tror egentlig også, at han vil nyde, at vi gør så meget stads ud af ham her, men jeg tror også, det er vigtigt, at vi i den politiske debat – og nu kan jeg jo så forstå, at det er i fællesskab – lægger afstand både til den slags holdninger og til den måde at gøre det på.
For der er åbenbart for mange forældre, der lader deres børn være en del af det her.
Der er for mange børn i institutionerne, der går rundt og følger Rasmus Paludan og laver de her vanvittige lege i det her sorte univers, som Rasmus Paludan befinder sig i, så det handler også om, at vi allesammen lægger afstand til ham.
Mai Mercado (KF), 2019-01-09:
Jeg beklager lidt uopmærksomheden.
Jeg var simpelt hen ved at blive overfaldet med et kram af Socialistisk Folkeparti.
For omtrent et år siden stod jeg og svarede på et tilsvarende spørgsmål om pladsmangel på kvindekrisecentre, og det var jo på baggrund af tal fra Socialstyrelsens årsstatistik på området fra 2016, som viste en stigende efterspørgsel på pladser på landets krisecentre.
Og her genfinder vi altså ikke den udvikling med flere afviste fra år til år, som flere krisecentre i medierne har givet udtryk for.
De nyeste tal fra Socialstyrelsen viser altså således, at kvindekrisecentrene ved 48 pct. af henvendelserne om plads på krisecenteret må meddele, at der ikke er en ledig plads; det svarer til ca. 2.700 henvendelser.
Så udviklingen går jo altså den rigtige vej med færre afvisninger ved henvendelse om en ledig plads, samtidig med at der også løbende etableres nye pladser.
Udfordringerne med pladsmangel gælder primært i hovedstadsområdet, hvor den gennemsnitlige belægningsprocent jo er højere end i resten af landet på grund af længere opholdstider end i resten af landet.
Så der er altså fortsat behov for at se på, hvordan indsatsen på krisecentrene bedre kan dække de behov, der er.
Så vil jeg også gerne understrege vigtigheden af, at indsatsen mod vold i nære relationer også er andet end bare ophold på krisecentre, og det er jo lige præcis også derfor, at vi med den seneste satspuljeaftale afsatte midler til at løfte den ambulante indsats på området med tilbud i regi af bl.a. Mødrehjælpen og Danner.
Karina Adsbøl (DF), 2019-01-09:
Tak for det.
Vil ministeren redegøre for situationen vedrørende pladsmangel på landets krisecentre, samt hvilke initiativer ministeren vil tage for at sikre, at voldsramte får hjælp, jf. artiklen »Kvindekrisecentre i pladsmangel: Mange voldsramte afvises« på tv2lorry.dk den 20. december 2018?
Søren Pape Poulsen (KF), 2019-01-09:
Det er jeg fuldstændig enig i.
Jeg er fuldstændig enig i, at alle os voksne kunne prøve at opfordre alle børn og unge til at lade være med at følge ham.
Jeg hører jo – vi hører nok meget om det hver især – at det er sådan en slags underholdning for nogle børn og unge mennesker.
De sidder og synes, at det er sjovt eller underholdende, og det kan man jo lægge meget i – måske virker det også lidt ynkeligt.
Men det er jo helt vildt, hvilket YouTube-fænomen, han næsten er blevet, som jeg har forstået det.
Det kan vi i fællesskab kun tage afstand fra.
Men jeg tror ikke, vi er i en situation, hvor jeg bare kan sige– eller det er jeg ret sikker på at jeg ikke kan – til politiet: Det her skal I ikke bruge ressourcer på.
Det kan jeg ikke sige.
May-Britt Kattrup (LA), 2019-01-10:
Nej, det er der vel ingen der kan.
Og det er da rigtigt, at det er meget kedeligt, at vi ikke kan give en garanti for, at man ikke får et tilbagefald.
Men det kan man altså ikke, og det kan jeg jo ikke lave om på.
Sådan er det.
Men det betyder jo ikke, at man skal fjerne håbet om at blive rask eller fjerne håbet om at komme tilbage til en god hverdag og tilbage til det normale liv.
Det skal vi jo støtte og hjælpe
alt det, vi kan.
Og det skal man da bevare håbet om og indsatsen for.
Det er da helt sikkert.
Men jeg kan heller ikke give en garanti for, at jeg ikke kan blive syg – nej, og det kan man jo heller aldrig give en garanti for.
Sandsynligheden for et tilbagefald viser sig bare rent statistisk at være større, hvis man en gang har haft en psykisk sygdom, end hvis man aldrig har haft den.
Og det er jo bare desværre de kedelige, faktuelle ting, som jeg ikke kan ændre på.
Trine Torp (SF), 2019-01-10:
Hr. Peder Hvelplund talte faktisk i sin ordførertale om noget af det, som også er en af mine bekymringer, og som jeg også hører rigtig mange steder fra.
Så sent som i dag var der en, der skrev til mig, at hendes datter havde angstsymptomer, men hun ville ikke til lægen, fordi hun var nervøs for, hvilke konsekvenser det kunne få for hende senere.
Ordføreren siger: Nej, vi kan ikke stille nogen garantier.
Men hvorfor er det så i orden, at ordføreren og jeg har muligheder, som nogle andre, som der heller ikke kan stilles garanti for, ikke har?
Nu er det lidt unfair at stå og bede om dokumentation for de her statistikker, men jeg vil gerne se de statistikker, hvor man kan sige, at nogle, der gennem længere tid ikke har haft symptomer, og hvor lægerne vurderer, at de er i fuld remission, skulle have større risiko for tilbagefald.
Tak for det.
Jeg hæftede mig lige ved den væsentlige begrundelse for, at Liberal Alliance ikke kan støtte det, nemlig det med, at man ikke kan få nogen garanti for tilbagefald.
Det er jo i virkeligheden en ret afgørende udmelding at komme med.
Men jeg vil bare lige spørge ordføreren: Kan ordføreren stille en garanti for, at ordføreren eller jeg ikke bliver ramt af en psykisk lidelse?
May-Britt Kattrup (LA), 2019-01-10:
Indledningsvis vil jeg sige, at jeg synes, at det her beslutningsforslag er meget sympatisk, da det omhandler en endnu uløst problemstilling, herunder hensynet til livet efter endt sygdom, og det er en meget relevant og vigtig problemstilling.
Det er vigtigt at være opmærksom på, at mange ikke er kronisk syge, selv om de har haft en psykisk sygdom.
Her bemærker jeg, at Sundhedsstyrelsen oplyser, at det ikke inden for en rimelig grad af sikkerhed vil være muligt at fastsætte tidsperioder uden sygdom, hvorefter en person kan erklæres som rask og dermed helbredt for sin psykiske lidelse, herunder også, at det ikke er muligt at give garanti for, at der ikke vil kunne forekomme tilbagefald.
Det er heller ikke muligt at sige noget om, hvornår eventuelt tilbagefald kan forekomme.
Det giver forslagsstillerens ønske om en ret til at få en raskmelding så essentielle udfordringer, at Liberal Alliance ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Men jeg er fuldstændig enig i, at vi skal gøre en indsats for at fjerne eller minimere stigmatisering af mennesker med psykiske lidelser, og derfor har vi og regeringen udarbejdet et alternativt forslag for at styrke afstigmatisering af mennesker med psykiske lidelser blandt både sundhedspersonale og sagsbehandlere og i både privat regi, kommuner, regioner og stat.
Regeringens forslag består af tre punkter.
Først skal der være en afdækningsfase, hvor problemets omfang afdækkes og beskrives nærmere.
Derefter er der en fase med forslag til ændring af praksis for, hvor der på baggrund af afdækningen af problemerne forsøges at finde løsninger og forslag til afstigmatisering, bl.a. med inspiration fra andre sammenlignelige lande.
Den tredje fase er en afsluttende implementeringsfase, hvor der arbejdes på at forankre de nye tiltag både lokalt og i og uden for sundhedsvæsenet.
Liselott Blixt (DF), 2019-01-10:
Fru Trine Torp modsiger sig selv, for Trine Torp siger først, at det ikke handler om at blive rask, og alligevel står der ​»rask«​ i beslutningsforslaget.
Vi støtter det jo, men ikke, som det decideret står, for der står noget om sletning i bemærkningerne, og bemærkningerne er en del af forslaget, uanset at man siger, at det ikke er forslaget.
Der står »raskmeldt«​ i det, selv om der er psykiatere, der siger, at man ikke kan blive raskmeldt.
Fru Trine Torp siger også: Kan vi finde et andet ord for det?
Ja, men hvis man laver beslutningsforslaget om og piller det ud, er det bare ikke det beslutningsforslag.
Men som jeg sagde i min ordførertale: Vi vil gerne arbejde for, at vi kan få beslutningsforslaget til at virke.
Det ser bare svært ud med de ord, der er lagt ind i teksten.
Som jeg sagde i min ordførertale, kunne jeg godt tænke mig at få nogle faglige ekspertiser ind, få en eksperthøring i udvalget, og så se, hvad vi kunne ændre i forslaget, så det kan komme igennem med det, der kunne være realistisk.
Trine Torp (SF), 2019-01-10:
Nu kan man jo mange ting med et beslutningsforslag.
Man kan stille ændringsforslag til det, og man kan lave betænkningsbidrag til det.
Så hvad skal der til, for at Dansk Folkeparti ligesom kan sige: Okay, nu har vi lavet et ændringsforslag eller et betænkningsbidrag, som gør, at vi nu kan stemme for det?
Det, forslaget her handler om, er, om man vil give folk en ret til at blive erklæret raske, og så kan man kalde det noget andet end rask, men i hvert fald noget, som gør, at de mennesker, som oplever den her forskelsbehandling helt konkret derude – de sidste par dage er jeg blevet bombarderet med eksempler, og det er det ene horrible eksempel efter det andet – har noget, de kan vise, så de kan sige: Prøv at høre engang, det, I bygger jeres beslutning på, holder ikke.
Vil Dansk Folkeparti være med til at støtte et beslutningsforslag, som indeholder sådan en ret til at blive erklæret rask?
May-Britt Kattrup (LA), 2019-01-10:
Altså, jeg har et papir her, en analyse, der siger, at hvis man har haft en depression, er der 50 pct. risiko for at få en ny depression.
Men man kan ikke sige noget om, hvornår den eventuelt kommer.
Og hvis man har haft to depressioner, er risikoen omkring 70 pct., og ved tre depressioner er der hele 80 pct. risiko for, at man får en depression igen.
Og for mennesker med skizofreni, vil ca. 20 pct. af patienterne blive helt raske og leve uden behov for medicinsk behandling, men der er stadig væk nogle, der har risiko for tilbagefald, og som har risiko for fortsat at skulle have behandling.
Så det er ligesom nogle kedelige facts, som vi bare ikke kan lave om på.
Anne Marie Geisler Andersen (RV), 2019-01-10:
Det arbejde tror jeg godt jeg kan love at vi gerne vil bidrage til, hvis det er nødvendigt, også selv om jeg stopper i overmorgen, om ikke andet kan jeg jo gøre det fra sidelinjen.
Og så vil jeg bare sige tak for de pæne ord.
Men skal man så bare skære alle over en kam, fordi nogle har en større risiko for tilbagefald?
Jeg mener, på baggrund af en konkret vurdering kan man måske ikke give en garanti for, at man aldrig får tilbagefald, men man kan vurdere, om risikoen er øget i forhold til at få tilbagefald sammenholdt med andre.
For som der også bliver sagt: Man kan jo ikke garantere, at mennesker, der ikke har været ramt af f.eks. depressioner, aldrig nogen sinde får en depression i deres liv.
Så hvis risikoen hos mennesker, der har haft en depression, ikke er større, end den er hos mennesker, der ikke har haft depression, hvorfor skal de så ikke ligestilles?
Trine Torp (SF), 2019-01-10:
Jeg tror faktisk, at jeg huskede at anerkende ministeren ret meget både for at have taget det her beslutningsforslag positivt ned og for de initiativer, som ministeren kom med.
Jeg tror også, at jeg roste debatten ret meget, også dens betydning.
Så jeg vil bare endnu en gang slå fast, at vi ikke har noget ønske om, at man skal ind og slette i journaler.
Men vi konstaterer, at det kan man ikke, og hvis man læser, hvad der står i beslutningsforslaget, så vil man se, at vi gerne vil give folk retten til at blive erklæret raske.
Det er det, vi gerne vil.
Så det med at slette har aldrig været intentionen med vores forslag.
Det der med fluebenet siger jeg, fordi jeg nogle gange synes, at et forslag kan falde på, om man har kaldt det noget andet, og her kalder man det for at være rask, altså, i virkeligheden kunne jeg også problematisere, at vi overhovedet kalder menneskers psykiske problemer for sygdomme.
Det kunne man også tage en længere diskussion om om i virkeligheden er rimeligt, men det gør vi ikke.
Men det er mere det der med, hvad der er det besværlige i at give folk adgangen til at få dokumentation for, at de ikke længere har en psykisk lidelse.
Det er sådan set det, jeg er meget forundret over.
Jane Heitmann (V), 2019-01-10:
Det var også en spændende tale fra ordføreren, og jeg blev søreme også helt opslugt.
Jeg vil godt benytte lejligheden til endnu en gang at sige tak til SF for at fremsætte det her beslutningsforslag.
Det er en relevant diskussion.
Altså, det at slette i en journal er jo ikke bare et spørgsmål om et tjek her og et tjek der og sætte et flueben der.
Jeg vil bare endnu en gang gøre det klart, at vi fra Venstres side anerkender den her problematik fuldt ud, og så synes jeg faktisk, at sundhedsministeren fortjener anerkendelse for at gå ind i debatten, komme med reelle løsningsforslag og invitere til debat, til drøftelser i ministeriet.
Jeg håber, at vi kommer til at arbejde videre med den her problematik, men jeg synes ikke, at det bare er et spørgsmål om at sætte et flueben.
Det synes jeg godt nok er at tale en meget væsentlig problemstilling næsten helt ned under gulvbrædderne, og det synes jeg faktisk ikke den fortjener, den gode debat, som vi har haft her i salen, taget i betragtning.
Brigitte Klintskov Jerkel (KF), 2019-01-10:
Jeg har stor sympati for intentionerne i forslaget, og det her er en problemstilling, som vi skal have fundet en løsning på.
Vi er derfor meget åbne for at arbejde videre med en løsning, der tager højde for en uhensigtsmæssig forskelsbehandling af mennesker med en psykisk lidelse.
Men studier viser rent faktisk, at f.eks. mange patienter med skizofreni kommer sig fuldstændig og kan leve uden behandling eller symptomer på deres sygdom, så længe de tager deres medicin og følger den anviste behandling.
Derfor skal vi have gjort noget ved den uhensigtsmæssige forskelsbehandling af mennesker med psykisk lidelse.
Vi ser frem til og bakker op om sundhedsministerens forslag om, at vi igangsætter et bredt funderet arbejde, hvor Sundheds- og Ældreministeriet arbejder på en model, der imødekommer problemstillingen, og at vi på tværs af partierne sætter os sammen og finder den rigtige løsning på problemstillingen.
Vi støtter beslutningsforslagets formål og hensigt, men tror ikke, at beslutningsforslagets måde at løse problemstillingen på er den helt rigtige løsning.
May-Britt Kattrup (LA), 2019-01-10:
Det er jeg helt enig i, fuldstændig.
Det gælder alt.
Det skal altid være en individuel faglig vurdering, og som jeg også sagde før, skal man aldrig generalisere, og alle skal have en chance.
Det vigtigste er da helt klart, at man går ind og laver en individuel faglig vurdering, bestemt.
Anne Marie Geisler Andersen (RV), 2019-01-10:
Jeg kender godt statistikkerne.
Jeg læste dem selv, da jeg blev ramt for første gang, og det var ikke særlig behagelig læsning, men der er forskel på statistikker og på en individuel konkret vurdering.
Jeg vil vove den påstand, at nogle mennesker, der har haft en depression, måske faktisk er bedre stillet i forhold til at undgå tilbagefald, særlig hvis de får den rette behandling, og det er derfor, at vi ikke skal have et system, der er skruet sådan sammen, at nogle mennesker faktisk ikke vil søge den behandling, fordi de er bange for at blive stemplet for livet.
For når man tidligere har været ramt, så kender man de tidlige symptomer, og man kan leve på en måde, så man kan forebygge tilbagefald.
Derfor synes jeg ikke, at vi kan bygge det hele på statistikker.
Der skal laves en konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde.
May-Britt Kattrup (LA), 2019-01-10:
Men det er den jo netop.
Det er jo det, jeg lige har sagt.
Alle de her tal, jeg lige har sagt, betyder netop, at risikoen for mennesker, der har haft en depression, er meget større end for mennesker, der ikke har haft det.
Det er en ting.
Men i forbindelse med, hvad ordføreren spørger om: Nej, man skal ikke bare udelukke alle mennesker og behandle alle mennesker generelt over en kam, bestemt ikke, og det er derfor, at de initiativer, som nu bliver sat i gang, skal afdække, hvor store problemerne er, og hvordan vi kan tackle dem, hvad vi kan gøre ved dem.
Der skal også indhentes erfaringer fra udlandet.
Hvad gør man der, hvad siger statistikkerne der, og hvilke tiltag kan man tage der for at hjælpe mennesker.
For det er vigtigt, at man ikke bare generaliserer og siger, at fordi man har haft en psykisk sygdom, så er man udelukket.
Det er enormt vigtigt, at vi gør alt, hvad vi kan, for at hjælpe, og der er da heldigvis rigtig mange, som kommer tilbage til en normal hverdag og et arbejde og fungerer fuldstændig normalt, også i familien og socialt.
Det er da noget, vi skal understøtte og hjælpe, og jo flere jo bedre.
For dem, som ikke kan, må vi så se, hvad vi kan gøre for dem.
Allervigtigst er det, at vi afstigmatiserer hele problematikken, både i sundhedsvæsenet uden for sundhedsvæsenet.
Trine Torp (SF), 2019-01-10:
Jo, men det er steder, hvor det er lovgivninger og vejledere, som vi selv har ansvaret for.
Men dér, hvor mennesker også møder den her diskrimination, er ude i verden.
Jeg hørte om en kvinde, som ikke kunne tegne en livsforsikring.
Hun skulle lave en krydsforsikring med sin mand, som skulle tage et erhvervslån i banken, og det kunne de ikke tage.
Så det, jeg gerne vil have, er, at borgeren på den måde har noget dokumentation, som man kan vise i de tilfælde, hvor man bliver udsat for forskelsbehandling.
Og det er jo allerede sådan i dag, at der står, at man er symptomfri eller er i fuld remission eller noget.
Det har jo ikke den betydning; det er jo stadig væk ikke nok.