Steffen Larsen (LA), 2025-01-28:
Mange tak, fru formand.
Uden konfrontation af forskellige meninger, ofte båret af harme og lidenskab, sander demokratiet ganske enkelt til.
Men hvis uenighedens natur får et særligt sprogligt udtryk, sådan at ens ordvalg munder ud i forhånelse eller nedværdigende omtale af udvalgte grupper, så ses meningsbrydningen ikke længere som værende en del af den demokratiske proces.
Den er simpelt hen skrevet ud som en mulighed ved at være kriminaliseret af paragraf 266 b.
Religiøse grupper beskyttes f.eks. derved mod hårde ord, som vi ikke beskytter en lang række andre grupper imod.
Og så mener jeg, at vi har et problem – ikke at jeg generelt mener, man skal kalde andre for umennesker – for den religiøse borgers gruppetilhørsforhold er beskyttet.
Det er den politiske borgers gruppetilhørsforhold ikke, selv om det er det indre liv, ens livsfilosofi og de indre tanker, som udgør begge gruppers eksistensberettigelse.
Paragraffen har endda selv været brugt ud over sine egne grænser.
Men anklagemyndigheden og retten har altså vurderet, at gruppen flygtninge var beskyttet.
Endelig sker det også i flere tilfælde, at man ikke kan forhåne religion, hvilket jo ellers skulle være lovligt efter afskaffelsen af blasfemiparagraffen.
Men i flere tilfælde har kritik af islam i sig selv været årsag til anlæggelse af sager – og domme – f.eks. det tilfælde, hvor en mand blev dømt for følgende udtalelse: Islam er ikke en religion i traditionel forstand.
Jeg vil se det som en blasfemisk udtalelse, men ikke nødvendigvis som en racistisk udtalelse.
Ingen gruppe er dermed nævnt; ingen gruppe er dermed forhånet direkte.
En religion, som var beskyttet af den gamle blasfemiparagraf, som dette Ting afskaffede, blev udsat for en kritik.
Men det besluttede landsretten altså at den var.
Paradokset er klart.
Derfor er en afskaffelse eller en selv klar lovgivningsmæssig begrænsning § 266 b's virke faktisk en både legitim, men også ønskværdig proces, hvis man ønsker at sikre ytringsfriheden og at bevare religionskritikken.
Racismeparagraffens fortalere ser den som en beskyttelse af udvalgte mindretal mod hadefulde og nedværdigende og forhånende ytringer, der, hvis man ikke kriminaliserer dem, kan føre til diskrimination og vold.
Der er ingen tvivl om, at forhånende og nedværdigende ytringer kan være træls.
De kan irritere, og de er endda enormt provokerende.
Men der er ikke nogen automatisk relation mellem hadefulde, nedværdigende og forhånende ytringer på den ene side, og så vold og diskrimination på den anden side.
Derudover er det også sådan, at det er vigtigt, om hadefulde ytringer fremsættes i et samfund, hvor der er frihed til at sige dem imod, eller om det alene er frihed til at ytre sig inden for rammerne af en dominerende ideologi eller et gement regime, som det var tilfældet i Tyskland efter nazisternes magtovertagelse eller i Sovjetunionen under kommunismen.
Det giver ikke mening at diskutere ytringsfriheden og dens grænser samt relationen mellem ord og handling med henvisning til samfund, hvor der ikke er eller var ytringsfrihed.
Særlig kan vi jo mindes, at vi selv begrænsede ytringsfriheden før anden verdenskrig for ikke at irritere nazisterne, men lige lidt hjalp det; vi blev stadig væk invaderet, og ytringsfriheden blev da for alvor begrænset.
PH's viser var ikke tilladt.
At begrunde sin iver at begrænse ytringsfriheden med anden verdenskrig er jo en fuldstændig omvending af historien.
Nu skal man passe på med ikke at inspirere de forbudsivrige modstandere af ytringsfriheden her i salen, men det er jo således, at den kritik af grupper, der kommer frem i den offentlige debat, straffes efter en norm om, at den bøvede udtalelse mod en gruppe straffes, uanset om udtalelsen er sand eller falsk, alt imens den velartikulerede udtalelse fra en, der har studeret kriminalstatistikken eller andelen af borgere i fængsel fordelt på etnisk herkomst ikke straffes for sin udtalelse.
Vi ser også bøvede vittigheder tagen ned fra internettet, og en hjemmesideejer er blevet truet med fængsel, selv om vi traditionelt ikke har brugt § 266 b mod komikere.
Men her øger man altså igen brugen af paragraffen, hvilket igen taler for enten en afskaffelse eller en meget klar lovgivningsmæssig begrænsning af paragraffen.
Ytringsfriheden er altså ikke kun til for dem, vi er enige med, eller for dem, der kan tale pænt eller til de nemme og ukontroversielle ting.
Ytringsfriheden er faktisk specifikt til de steder, hvor det er svært, og hvor alle ikke nødvendigvis er lige veltalende, lige dygtige til at føre en flot retorik eller til at omgå loven.
Vi støtter derfor i Liberal Alliance det her beslutningsforslag.