Liselott Blixt (DF), 2021-10-14:
Der er set med Dansk Folkepartis briller slet ingen tvivl om, at Nordisk Råd og det nordiske samarbejde i det hele taget står over for en række udfordringer i de kommende år.
Under det næste punkt vil jeg tale om noget, som andre ordførere har berørt, nemlig grænsehindringer, navnlig den grænsehindring, som har været her ved pandemibekæmpelsen.
Men der er også andre områder, hvor man må sige at Nordisk Råd har tabt noget troværdighed i offentligheden.
I forhold til mange andre offentlige organisationer og institutioner skulle man formode at økonomien i Nordisk Råd alt andet lige burde være til at overskue.
Men ikke desto mindre har der været rod i bogholderiet og økonomistyringen.
Det rækker vel at nævne en fejlagtig udbetaling af et stort beløb, hvor man kun har udsigt til at få en mindre del tilbage.
Og regnskabet for 2020 kunne først afleveres i juni med en forventning om, at Rigsrevisionen ville komme med en alvorlig kritik.
For at kunne opretholde troværdigheden omkring Nordisk Råd og Nordisk Ministerråd er det afgørende, at der kommer styr på disse ting, samt at der strammes op på interne procedurer, således at disse fejl ikke ender med at blive et strukturelt problem, der bider sig fast.
Men ja, digitale møder har vi i hvert fald ikke manglet, heller ikke konferencer og andet.
Men når vi ser på bundlinjen for det nordiske samarbejde, hvordan ser det så i grunden ud?
Hvad får de nordiske befolkninger ud af det helt konkret?
Hvor er styringsredskabet, som vi kan bruge som vores pejlemærke for, at vi lever op til de mange målsætninger, vi har?
Under pandemien har vi kunnet konstatere, at hvert nordisk land var hurtigt til at arbejde med egne restriktioner og lukke grænser på baggrund af forskellige opfattelser.
Det skabte problemer for pendlerne, det skabte problemer for turismen, og det slog skår i pasunionen, som har sikret den fri bevægelighed i Norden siden anden verdenskrig.
Hvis man skal se meget pessimistisk på det, er den nordiske sag i værste fald måske sat længere tilbage i dag, end den var dengang – også fordi befolkningerne har haft svært ved at se, hvad nytte man har af et samarbejde.
Hvis det nordiske samarbejde skal være noget, og hvis vi skal sikre det, skal vi ikke have de her skåltaler og events – jeg tror, hr. Bertel Haarder var inde på, at det også var noget, andre havde talt om; jeg tror også, at nogle har kaldt det en kaffeklub eller en fætter-kusine-fest.
Det her skal være noget, der nytter noget, og det skal være noget, der rammer helt ind i befolkningen.
Jeg tror på, at hvis det skal have en nytte, skal vi i hvert fald også kunne sige det sidste, altså at man skal kunne mærke det i befolkningen.
Vi har så meget tilfælles.
Jeg er jo selv halvt svensk, så jeg føler en stor tilknytning til vores nordiske lande.
Og vi skal forsvare det – altså, jeg ser jo hellere en nordisk union end et EU.
Det skal vi ikke miste, så det er mit håb, at vi har lært af de her to lange nedlukninger, og at vi tager ved lære af rodet i økonomien.
Samtidig er det afgørende, at vi aldrig oplever en gentagelse af det kaos, som har rådet omkring grænserne under nedlukningen, og som reelt bombede den fri bevægelighed og den nordiske pasunion tilbage til begyndelsen.
For hvad nytter det, at vi taler arbejdsliv, bæredygtige løsninger, social- og sundhedspolitik og meget andet, hvis vi ikke engang kan besøge hinandens lande?
Dansk Folkeparti noterer sig med glæde, at vi får en grundig evaluering af pandemiforløbet, og at der lægges op til, at vi er bedre rustet næste gang.
Men det kræver en række helt konkrete ændringer på det administrative niveau og en sikring af, at regeringerne i Norden bliver bedre til at tale sammen på allerhøjeste niveau.