Magni Arge (T), 2017-05-23:
Jeg vil allerførst kvittere for talen fra den unge repræsentant for Radikale Venstre, hr. Kristian Hegaard, for det viser sig faktisk, at Tóki nærmest er en del af familien, hvis jeg kan sige det sådan, så jeg skal nok overbringe ham en hilsen; han er også min søns gode ven.
Sådan er der igennem tiden skabt mange relationer mellem Færøerne og Danmark og mellem færinger og danskere.
Jeg ved ikke, om I ved, hvornår det allerførste møde, man kender til, fandt sted.
Det var faktisk omkring år 970, og det var et møde mellem to frie mænd i Helsingør, som på det tidspunkt blev kaldt for Háloyri på færøsk; det var et sted, hvor købmænd i vikingetiden mødtes for at handle.
Og de to, der mødtes der, var Harald Blåtand, som samlede Danmark i sin tid, og Tróndur í Gøtu, den mest berømte færøske vikingehøvding
nogen sinde
Tróndur løste det store problem, som Harald Blåtand kom ud i, da han blev frarøvet alt sit sølv i Helsingør.
Han nægtede alle købmænd at rejse fra Helsingør igen, før han havde fået sølvet tilbage, men de fandt ikke ud af, hvem der havde stjålet det.
Hvad gjorde Tróndur så?
Jo, han forhandlede med alle købmændene om, at de hver især betalte en lille sum sølv, og så afleverede han det til Harald Blåtand.
Denne var glad, købmændene fik lov at sejle, og Tróndur fik en klækkelig løn for sit virke – og sejlede hjem igen til Færøerne og sloges i 50 år mod de norske konger for Færøernes frihed.
Da jeg gik ind i politik for 2 år siden, var det ikke kun for at medvirke til udviklingen af et stærkt og selvstændigt Færøerne.
Jeg ville også medvirke til en mere moderne og konstruktiv dialog om sameksistens mellem Færøerne og Danmark, som tog udgangspunkt i, at færingerne skulle tage det fulde ansvar for deres eget land og deres egen velfærd.
Men jeg ville også arbejde for en sameksistens, hvor relationerne mellem landene blev styrket politisk, kommercielt og kulturelt – og på det folkelige plan.
For jeg er ikke imod tætte og gode relationer til Danmark.
Jeg ønsker bare, at grundlaget hviler på et stærkt selvstændigt færøsk fundament og vores egen frie vilje, for det skaber nemlig gensidig respekt.
Men nu – snart 2 år senere – kan jeg konstatere, at Færøerne som nation står stærkere end nogen sinde.
På jysk ville man sige, at det går ikke så ringe endda.
Til gengæld har jeg ikke indtryk af, at det er lykkedes særlig godt at trænge ind hos den danske statsmagt med ambitionerne om en mere tidssvarende dialog.
Det går forrygende godt med lakseopdrættet, og det går forrygende godt med det pelagiske fiskeri.
Eksporten og handelsbalancen har det rigtig godt – vi havde vistnok et plus på 1,5 mia. kr. sidste år.
Landsstyrets økonomiske rammer for samfundets udvikling
de kommende år indeholder både overskud og store investeringer i den færøske infrastruktur, i uddannelses- og sundhedssektoren.
Så har vi for et par måneder siden sagt goddag til borger nr. 50.000 på Færøerne – for første gang nogen sinde.
Husk det: Vi er i dag et halvt hundrede tusinde borgere på Færøerne.
Væksten er størst blandt kvinder og børn, og det har stor betydning for den langsigtede demografiske udvikling.
Hovedårsagen til væksten skal findes i flere arbejdspladser og et voksende udbud af videregående uddannelser.
Og ledigheden på arbejdsmarkedet er faldet til 2,3 pct., men befolkningstilvæksten stiller altså også krav om flere boliger og en større indsats med hensyn til diverse offentlige tjenester.
Lagtinget har for nylig hjemtaget familie-, arve- og personretten, og forløbet angående homoseksuelles ret til borgerlig vielse er nu nået frem til selve målstregen.
Højkonjunkturen gør det ikke lettere for et snævert flertal i Lagtinget at gennemføre svære reformer, men omsider er fiskerireformen kommet i Lagtinget, hvor den bliver behandlet i løbet af den næste måneds tid.
Den har særdeles stor betydning, da fiskeriet stadig væk er Færøernes hovederhverv.
Men vi ved godt, at træerne ikke vokser ind i himlen, og vi har derfor også blikket rettet mod risici i horisonten.
Færøerne går igennem en rivende udvikling, og ansvaret er stort, da færøske skatteborgere selv finansierer 90 pct. af det færøske statsbudget og Lagtinget selv står for det meste af lovgivningen.
Et af de grundlæggende principper i en færøsk forfatning er en stadfæstelse af den færøske selvbestemmelsesret, og at det færøske folk skal spørges, hvis der skal indgås betydelige aftaler, der forpligter vores land i forhold til andre nationer.
Arbejdet med forfatningen går nu ind i en slutfase, og folkeafstemningen er planlagt til den 25. april 2018, som også er den færøske flagdag.
Hen over efteråret og vinteren skal forslaget forelægges og diskuteres både i Lagtinget og blandt offentligheden før afstemningen, og jeg har en stor tiltro til, at fremmødet ved afstemningen vil være stort.
Henved 90 pct. af de spurgte i en gallupundersøgelse for nylig indikerede, at de ville deltage i en folkeafstemning.
Da den danske grundlov var til afstemning i 1953, var valgdeltagelsen nede på 7 pct.
Det bekræfter helt klart en stor interesse for en færøsk forfatning, som er en kontrakt mellem det færøske folk og dem, som får til opgave at administrere magten i samfundet.
I Danmark har regeringen været knap så forstående over for den færøske ambition.
Jeg oplever snarere, at regeringen forsøger at lukke dialogen ned med sine defensive udmeldinger om, at enhver ændring i forholdet mellem landene må holde sig inden for grundlovens rammer.
Man forsøger således at begrænse den politiske dialog til et spørgsmål om jura.
Men her går al dialog tabt, for Statsministeriet og Justitsministeriet vil til enhver tid tolke grundlovens rammer i forhold til regeringens ønsker.
Og når man samtidig hævder, at Statsministeriet og Justitsministeriet er de eneste autoritative tolkere af grundloven, så har man effektivt lukket ned for enhver konstruktiv politisk dialog.
Det er ærgerligt, og det er forkert. Og det bekræfter fordommene om, at den danske stat har svært ved at bevæge sig ind i et dynamisk og respektfuldt samarbejde mellem tre selvstændige parter og stadig væk hænger fast i en senkolonial ambition om at udøve magten over alle tre dele af kongeriget så længe som muligt.
Tyngden i dansk udenrigspolitik er tæt forbundet med den arktiske vækst, som Danmark kan stille med ved forhandlingsbordene rundtomkring i verden.
Når Danmark fører sig frem som arktisk sværvægter på den internationale scene, skyldes positionen i høj grad Grønland, men også Færøernes betydning i den sammenhæng.
Så det kræver en vis behændighed at navigere i det miljø.
Nu skal jeg komme til den positive del og sige, at jeg gerne vil rose regeringen for dens støtte til Vestnordisk Råds ansøgning om at få observatørstatus i Arktisk Råd.
Jeg vil også gerne kvittere for, at Danmark bakker op om det arktiske folks ret til at udnytte havets ressourcer bæredygtigt, hvilket er en forudsætning for velfærd i Arktis.
Og jeg håber, at Danmark også vil støtte et forslag, som handler om at stramme op på betingelserne for at opnå medlemskab som observatør i Arktisk Råd.
De skal anerkende det arktiske folks rettigheder til at udnytte havets ressourcer bæredygtigt, og lande med observatørstatus skal åbne deres markeder for alle produkter, der stammer fra bæredygtig fangst, også når det gælder havets pattedyr.
EU's forbud mod import af sælprodukter har været en katastrofe for de arktiske samfund, og skaden kan kun begrænses ved at ophæve forbuddet.
Det fører mig frem til de store ændringer, der er på vej i EU.
Med Brexit står Den Europæiske Union foran kolossale ændringer.
Det europæiske søkort – eller skal vi kalde det kort over fiskerettigheder? – står også over for potentielt revolutionerende ændringer.
I forløbet omkring Brexit skal man se sig godt for, for der er flere minefelter, ikke mindst på fiskeriområdet.
De store aktører er selvfølgelig EU og UK, men hele fiskeripakken har vital betydning for både færøske og danske interesser.
Det oplevede vi for ikke så lang tid siden, da EU boykottede Færøernes eksport af pelagiske fiskeprodukter og Danmark lukkede sine havne for færøske skibe.
For os handler det her om selve grundlaget for den færøske velfærd, og den vil vi til enhver tid kæmpe for.
Det fører mig til slutreplikken, hvis jeg lige kan nå at få den med, om, at kampen for den færøske velfærd og den færøske selvstændighed først og fremmest skal kæmpes på hjemmebane.
Jeg har derfor besluttet igen at indtage min plads i det færøske parlament dagen efter afslutningsdebatten her i Folketinget i næste uge, og så sidder jeg altså i det færøske Lagting, indtil Folketinget samles igen, hvor jeg kan møde op med genopladte nationale batterier.