Morten Messerschmidt (DF), 2023-05-03:
Tak, formand.
Det er ikke mange dage siden, det var den 1. maj, og hvor i hvert fald nogle rundtom i landet kunne kalde til »kamp imod dem, der vil storme og slå de friheds lyse skanser, som vort folk bygger på«, som Oskar Hansen skrev, inden Socialdemokratiet blev en underafdeling af den kulturradikale bevægelse
Og hvad er det så for nogle friheds lyse skanser, som vort folk bygger på?
Ja, det er jo netop de frihedsidealer, som udsprang af renæssancen og af den kristne sekularisering, det, at vi i Vesten og hermed i Danmark har kunnet skabe frie, tolerante samfund med respekt for hinanden, med respekt for frihedsrettighederne og demokratiet, kønnenes ligestilling og alt det smukke, som man normalt kalder for danske værdier, men som jo egentlig grundlæggende er kristne værdier, og som netop i alt deres indhold og i hele deres ånd står i skærende kontrast til det, der er islam.
Islam er tvang, kristendom er frihed.
Den islamiske verden og dens symboler er tvang og vold, og det er derfor, der ikke er nogen mennesker, der flygter til de muslimske lande, men flygter fra de muslimske lande, og i den erkendelse burde det ikke være svært at indse, at det selvfølgelig derfor er en pligt ikke bare for at imødekomme – hvad kan man sige – det åndelige ophav, som arbejderbevægelsen med Oskar Hansen står på, men for at beskytte Danmark, at man sætter et værn mod dem, der vil storme og slå de friheds lyse skanser, som vort folk bygger på.
Men det vil man så alligevel ikke.
For mister vi nu noget arbejdskraft?
Mangler vi en sosu-assistent?
Er der nogle principper?
Skal vi så også forbyde korset?
Og hvad med de jødiske symboler?
Der er al den snak, som jo grundlæggende er et forsøg på at camouflere det alvorlige forhold, at islam i dag har vundet indpas i det danske samfund, langt ud over hvad nogle af de ansvarlige partier formodentlig nogen sinde havde turdet tro på, men som i dag bare er et faktum.
Vi ser moskéer på hvert gadehjørne, minareter, der indkaldes til fredagsbøn, vi ser halalslagtere hist og her, vi ser, hvordan danske offentlige institutioner indretter sig efter islamisk levevis, hvordan man på offentlige institutioner fra børnehaver til sygehuse sørger for, at folk får halalslagtet kød og halalcertificeret mad og produkter, for uh, så fornærmer man jo ikke nogen, og danskerne dukker jo bare nakken.
Man kan jo ikke smage, at det er det ene eller det andet.
Nej, og ad den vej forandres Danmark gradvis, og det handler ikke bare om et stykke stof, som den radikale ordfører jo egentlig lidt modvilligt kom til at indvende.
For der er vist nok en smule forskel mellem det tørklæde, som man har gået med i indremissionske kredse, og så det tvangsredskab, man anvender i den islamiske verden.
Måske er det også derfor, han meget belejligt har forladt salen, da argumenterne ikke rakte længere.
Det her handler om at forsvare Danmark og dermed jo også dem, der kommer fra de muslimske lande til Danmark i et ægte og oprigtigt ønske om at leve i et land båret af frihed, og hvor tvangens instrument, tvangens ikon, derfor selvfølgelig ikke hører hjemme, og da naturligvis ikke, hvis man repræsenterer staten.
Nu er vi så privilegerede efter grundloven at have en folkekirke, kristendommen og den udøvende magt er snævert forbundet med hinanden, vi har et statsligt overhoved, som er vores kirkes overhoved, og som skal være medlem af den danske folkekirke, og det er godt.
Det er ikke frit, det er tvang, vil en radikal sige, det er ufrit.
Men det er godt, fordi det er arv, det er ansvar, det at være født ind i en sammenhæng, hvor man hører til, hvor man ved, at der måske er folk, der både er rigere, klogere og dygtigere end os, men dette land er vort, og alene derfor har det en værdi, og alene derfor har vi som folkevalgte en pligt til at forsvare det og dem, der ønsker at være en del af vort fædreland, af vores arv, af vores tradition, af vores frihed.
Det er Danmark.