Trine Torp (SF), 2022-01-13:
Tak for det.
Tak for en rigtig god debat, og tak for den seriøsitet, der er omkring det her spørgsmål, og den store velvilje til at gøre noget vigtigt på det her område.
Det tror jeg bare der er fuldstændig konsensus om herinde i lokalet.
Jeg tror, at der, hvor forskellene nok ligger, er med hensyn til, hvor stor vores tålmodighed er.
Det er i hvert fald den fornemmelse, jeg får.
Først og fremmest mange tak til hr. Jens Rohde, som er lige så utålmodig, som jeg er, og som derfor bakker hundrede procent op om beslutningsforslaget og den intention, der ligger i, at det her ikke kun er et spørgsmål om at bygge ovenpå og bygge ved siden af og alt det der, vi nu i forvejen gør, at samle det og koordinere det, men rent faktisk at forpligte os selv, hinanden, dem derude, på ikke at overse de børn, som er en del af en familie, hvor sygdommen, rusmiddelafhængigheden, den psykiske lidelse kommer til at fylde så utrolig meget, at børnene forsvinder, at børnene bliver overset.
Og den mest almindelige overlevelsesstrategi er jo enten at blive usynlig og ikke være besværlig, fordi der er nok at gøre i den der familie, eller at blive så besværlig, at det skaber en masse problemer alle mulige andre steder.
Vi har ikke fremsat det her forslag for at underkende alle de mange gode ting, der er – kompetencecenteret, som kommer Nordjylland og Region Hovedstaden til gode, men jo ikke resten af landet – og det er heller ikke for at underkende den fine lovgivning, vi har på servicelovområdet, som gør, at man skal lave en børnefaglig undersøgelse, hvis man er bekymret for et barns trivsel, men det er bare en lovgivning, som kommer for sent.
Den kommer jo først, når man har set mistrivselstegnene, men den kommer jo ikke der, hvor man tænker, at det da må være helt naturligt, at man, uanset hvilken familie man er, har brug for, at der er nogen, der spørger til ens familie.
Når nu der er den ene person i familien, for hvem problemerne fylder alt, så er der brug for, at der er nogen, der spørger: Hvordan er det i øvrigt med resten af familien?
Hvordan går det med dem?
Hvordan får du talt med dem om den alvorlige sygdom, du har, den psykiske lidelse, du står midt i?
Hvordan taler I om det?
Har du brug for hjælp til, hvordan du kan tale om det?
Det er jo på det meget, meget tidlige forebyggende niveau.
Det er ikke der, hvor der skal store foranstaltninger i gang, men det er der, hvor det kræver, at vi har en systematik omkring det.
For jeg kan godt forstå, at man, hvis man står som en sygeplejerske på en kræftafdeling og f.eks. har med meget, meget syge voksne mennesker at gøre, ikke nødvendigvis er opmærksom på de her ting.
For man fokuserer jo på det, man er ansat til, ens hovedopgave, ens kerneopgave.
Og det er jo ikke, fordi man ikke synes, det andet er vigtigt, men det forsvinder lidt, og derfor har man brug for systematikken til at minde en om: Det er ikke bare et menneske med en sygdom, men det er et menneske med relationer, med et liv uden for det her hospital, som skal fungere.
Derfor er der det her med at gøre det mere forpligtende.
Jeg er en stor fortaler for at lave gode anbefalinger, og jeg synes virkelig, at de anbefalinger, som nu er 10 år gamle, er fantastiske.
Måske er det ikke understøttet nok af nogle hjælpefunktioner, f.eks. pårørendevejledere, nogle, som kan sige noget til den sundhedsmedarbejder, som står og tænker, hvordan man egentlig lige skal tage den her samtale, hvordan man lige skal snakke med dem om det.
Det er jo ikke, fordi de skal være terapeuter for familien, for børnene, men de skal jo ind i den der dialog, og det er ikke sikkert, at det er så nemt, hvis det, man er vant til i dagligdagen, er at lave noget helt andet.
Det er det, vi gerne vil forpligte hinanden på.