Magnus Heunicke (S), 2021-03-05:
Tak for det, formand.
Tak for ordet, og også tak til Dansk Folkeparti for at indkalde til den her forespørgselsdebat om genterapi og Medicinrådets rolle i forhold til at vurdere genterapier.
Det er jo en behandlingsform, som har eksisteret nu i en årrække, men gennem de senere år har der været en rivende udvikling, der åbner op for, at genterapi på lidt længere sigt kan anvendes til behandling af en række forskellige sygdomme.
Hvis man skal beskrive det mere præcist, er genterapi en behandlingsform, hvor man kan ændre de defekte gener i cellernes arvemasse, sådan at de kan fungere, som de skal.
Det kan ikke isoleres til enkelte sygdomme.
Men princippet er altså det her.
Nogle af behandlingsformerne er i dag etableret som tilbud i sundhedsvæsenet.
Det gælder eksempelvis behandling med lægemidlet Luxturna til patienter med arvelig nethindedystrofi – det er en øjensygdom – eller behandling med CAR T til behandling af visse former for blodkræft.
De er på et forskningsmæssigt stadium.
Det tror jeg vil være gældende i et temmelig langt stykke tid fremover, når det drejer sig om det her kompleks.
Aktuelt gælder det f.eks. behandling af Parkinsons.
Genterapi er altså et område, der omfatter en række forskellige behandlingsformer til behandling af forskellige sygdomme, der er på forskellige stadier i forhold til eventuelt at kunne indføres som behandlinger i sundhedsvæsenet.
Nogle er indført, andre er på forskningsstadiet, og andre ligger ude i fremtiden.
Inden jeg tilkendegiver regeringens holdning til en samlet plan for anvendelse af genterapi, vil jeg sige lidt om Medicinrådet, og hvad dets formål og rolle er.
Det er som bekendt et uafhængigt råd placeret under Danske Regioner.
Medicinrådet består af faglige eksperter, som tager stilling til, om der er fagligt grundlag for at anbefale nye lægemidler som standardbehandling på sygehusene.
Derudover udarbejder de behandlingsvejledninger og rekommandationer om, hvilken medicinsk behandling der er bedst og billigst – alt sammen for at sikre den bedste og mest opdaterede behandling af landets patienter, samtidig med at vi får mest mulig sundhed for pengene.
Det er en forudsætning for, at Medicinrådet anbefaler ny medicin som standardbehandling, at rådet vurderer, at der er evidens for det nye lægemidlets effekt, og at effekten står mål med den pris, som det har.
Det er jo ikke nemt at prioritere.
Baggrunden for etableringen af Medicinrådet med opbakning fra et enigt Folketing var de udfordringer, der fulgte med stigende udgifter til sygehusmedicin.
Hvis man ser på, hvordan den udvikling er gået, kan man se, at alene fra 2007 til 2016 var udgifterne til sygehusmedicin næsten fordoblet fra 4,3 mia. kr. til 8,2 mia. kr. – altså en rimelig kort tidshorisont, hvor udgifterne til sygehusmedicin blev fordoblet.
Det medførte naturligvis en frustration over, at medicin med meget lille klinisk merværdi i princippet kunne overtage budgetpladsen fra andre produkter og ikke mindst fra de medarbejderkræfter på sygehusene, som skulle være der, fordi pengene simpelt hen kunne blive spist op af voldsomt dyr medicin med meget lille klinisk merværdi, fordi man ikke dengang havde et system, der reelt tog stilling til merværdien over for prisen.
Det ændrer jo ikke på, at nye innovative lægemidler er vigtige, og hvad der sker i øjeblikket, er revolutioner på en lang række områder.
Det tænder håb hos borgerne og hos patienterne, der er syge.
Nogle gange oplever vi, at lægemidler skaber mere håb, end hvad der egentlig er belæg for, og hvad der egentlig er effekt for, og hvis industrien, der jo har store interesser her – naturligvis – samtidig forlanger millioner af kroner uden at have tilstrækkelige dokumentation for en tilsvarende effekt, så er vi som samfund nødt til at prioritere og nødt til at sige fra, nødt til at bede om noget dokumentation for, at det lægemiddel, som koster så mange penge, faktisk også har en gavnlig effekt.