Inger Støjberg (V), 2019-02-08:
Tak for det, og tak for forespørgslen her.
Jeg tror faktisk, jeg vil starte med et børnerim, om end jeg kan blive lidt bekymret, for i de her tider ved man jo aldrig, hvad folk kan blive stødt over.
For når man kan blive stødt selv over Højskolesangbogen, ved jeg ikke, om det går.
Men jeg forsøger alligevel, for Halfdan Rasmussen skriver i hvert fald: »Min mave er så tyk og fed/som hele Espergærde./Jeg tænker, mens jeg ligger ned,/hvad grunden
dog kan være./Jeg har jo bare spist lidt grød,/en pølse, fire wienerbrød,/fem skiver flæsk, en bøf med løg,/og et glas hindbærsyltetøj!«
Her er det jo så, at der nok er nogle, der vil hive i håndbremsen og fare i flint, nok på Facebook, vil jeg tro, for stakkels, stakkels barn.
Barnet har både spist gluten, sukker, kød, sågar flæsk og en kage.
Jeg tror, mange institutioner rundtomkring har mødt forskellige krav – og adskillige krav – til den mad, der serveres, og det kan være svært at håndtere.
Det gælder forældre til børn i daginstitutioner, der kræver, at der serveres mad uden sukker, vegetarmad, vegansk mad og sågar mad, der ikke har været opvarmet til over 42 grader.
Foruden særlige krav til den mad, der skal serveres, er der også mange, der gerne vil diktere, hvad andre må spise, og hvilke særhensyn der skal tages.
Jeg skal selvfølgelig ikke diktere, hvad nogen skal spise, og i Danmark tager vi hensyn til hinanden.
Mindretallet skal ikke få lov til at dominere flertallet, og det må også gælde, når det kommer til madkulturen.
Vi respekterer, at allergikere, vegetarer og folk, der ikke spiser svinekød, skal kunne få et nærende måltid, og det skal man selvfølgelig også kunne få i daginstitutionen eller på sygehuset, men vi begynder altså ikke at indrette alle andres mad efter, at der er nogle, der skal tages særligt hensyn til.
Vores kultur og historie er også vores madkultur, og hvis vi ikke har en fælles ramme, jamen så mister vi noget af vores identitet.
Det danske samfund skal ikke give afkald på sig selv på grund af misforståede hensyn.
Derudover handler madkultur også om fællesskab, og hvis vi skal have hver vores specialdesignede kost, kan vi jo aldrig mødes omkring et dækket bord.
Hvad er der egentlig blevet af de gode danske ord nå eller pyt?
Efter min opfattelse er der tale om ligegyldige krænkelsesdebatter, der skygger for seriøse diskussioner om folk, der reelt bliver chikaneret på grund af f.eks. deres ophav.
Det gælder f.eks., når man hører om jøder, der ikke kan færdes med kalot på Nørrebro, og det gælder udlændinge, der udsættes for diskrimination på åben gade.
Og jeg er derfor enig med forslagsstillerne i, at vi skal værne om den danske madkultur, og at vi skal passe på, at særhensyn ikke kommer til at slå skår i fællesskabet.
Men forslaget er efter min mening ikke den rigtige løsning på problemet, for forslaget vil jo betyde, at der indføres endnu flere centrale regler for og rettigheder til en bestemt type mad.
Det mener jeg faktisk ikke er vejen frem.
Den her slags spørgsmål er efter min mening bedst egnet til at blive løst lokalt – der, hvor man kan få madplanen til at gå op, og hvor man skal få den til at gå op, og der, hvor man kender de lokale forhold og behov.
Det skal selvfølgelig være helt almindelig dansk skik og brug, som danner udgangspunktet for, hvad det er, der bliver serveret i danske daginstitutioner.
Men det har jeg altså også fuld tiltro til at man sørger for i de forskellige kommuner.
Vi skal ikke fra Christiansborgs side, efter min mening, gå ind og lave ugens madplan.
Så den del af forespørgslen kan regeringen ikke støtte.
Men jeg tror, der er bred enighed om her i Folketinget – og det håber jeg også der er – at vi skal værne om dansk madkultur i øvrigt.
F.eks. var det jo sådan, at den tidligere regering gik så langt som til at kåre stegt flæsk som en dansk nationalret.
Det er jeg ikke helt sikker på jeg var kommet igennem med, men jeg synes egentlig for en gangs skyld, at det var et godt valg af den nuværende opposition.