Søren Søndergaard (EL), 2018-02-01:
Tusind tak for det.
Sagen er jo nogenlunde belyst.
Vi ved, at brug af tatoveringsfarver kan være skadeligt for helbredet, og under alle omstændigheder har Dansk Folkepartis ordfører jo ret, men vi ved jo altså også, at det mildest talt ikke bliver bedre, hvis der bliver blandet kræftfremkaldende stoffer – stoffer, der i øvrigt er forbudt i tøj i Danmark – ind i det eller andet, som kan skade arveanlæggene og fremkalde allergi osv.
Det er jo heller ikke et lille problem, i og med at vi i 2015-tal havde 600.000 med tatoveringer – der er formentlig en del flere nu – og hvoraf en relativt stor del, der kan være uenighed om det præcise tal, har problemer.
Derfor var det jo også rettidig omhu, at den tidligere regering ville gennemføre en lovgivning, en regulering, i forhold til tatoveringsblæk, der skulle gælde fra den 1. januar 2014, en regulering, som man også har foretaget i en række EU-lande, senest i Sverige i 2012.
Men det måtte vi altså ikke for EU, fik vi besked om.
Ja, det blev ikke afgjort, at vi ikke måtte for EU – sagen var jo ikke afgjort endnu – men man fik et vink med en vognstang om, at det måtte man ikke, og så blev man lidt bange for, hvad der kunne ske, og trak så forslaget tilbage.
Så skal vi vente nogle år, og som den radikale ordfører så rigtigt sagde, vil der jo i de år være nye mennesker, som kommer galt af sted på grund af det her.
Det er ligesom sagsforløbet.
Så er der et par bemærkninger, jeg vil knytte til debatten.
Jeg vil selvfølgelig først sige tak til dem, der har været positive over for intentionen – det er vel stort set alle – og især også tak til dem, som ligesom har villet gå et skridt videre end at være positive over for intentionen.
Men jeg har nogle bemærkninger, jeg godt vil knytte til det.
Den ene bemærkning drejer sig om, at det nærmest bliver fremstillet som lidt latterligt, f.eks. af Liberal Alliance, at vi genfremsætter det her forslag, altså mindre end et år efter. Må jeg lige minde om, at det ikke kom til afstemning sidste gang?
Hvorfor kom det ikke til afstemning?
fordi ministeren midt under afstemningen måtte komme herop på talerstolen og sige: Vi bliver nødt til at afbryde nu, for jeg har måske givet Folketinget forkerte oplysninger.
Derfor kom det ikke til afstemning.
Og når vi nu ønsker, at det kommer til afstemning, hvordan kan vi så gøre det andet end ved at genfremsætte det?
Skal der nu gøres nar af vores velvilje over for ministeren?
Det synes jeg ikke er fair.
Udgangspunktet var, at der var et rod i den her sag, og at vi var respektfulde over for det rod, der var i ministeriet, eller hvor det nu var, og accepterede, at den afstemning, vi havde krav på, ikke kom.
Så kommer den så nu, og det synes jeg sådan set ikke at vi skal have utak for eller gøres grin med for.
Det andet er: Hvad var uklarheden så?
Jo, det var det med Sverige, og det er jo meget interessant.
Sverige havde indført et forbud, og ministeren var så lidt i tvivl om, hvad der egentlig var sket, og der er jo i den forbindelse ikke ligefrem givet præcise oplysninger til Folketinget, og man blev nødt til at bruge noget tid på at undersøge det, og efter at Folketinget var gået på ferie, altså i den sidste folketingssamling, fik vi så resultatet af den undersøgelse.
Hvad viste den undersøgelse så?
Jo, der var med ministerens ord sket en fejl.
Undskyld, men det her er jo en stor sag, som vi efter min mening skal have op i Europaudvalget.
Er det sådan, at spørgsmålet om de forskellige landes lovgivninger, og om lande har lov til at indføre beskyttelse af deres egne borgere, er noget, der er afhængigt af fejl i Kommissionen, altså at man glemmer, at man ikke husker, at man ikke har været opmærksom på det?
Og er en fejl ikke også på en eller anden måde lidt ansvarspådragende?
Kan vi ikke gøre gældende, hvorfor man, hvis man har lavet en fejl i det tilfælde, så ikke kan lave en fejl i vores tilfælde?
Hvorfor skal Sverige have nogle fordele, som vi ikke har?
En ting er, at der er seks andre lande, altså de store lande i EU, der har de fordele, fordi de har indført det her, før man lavede REACH-forordningen, men hvorfor skal Sverige have lov til det efter det, hvis vi ikke må?
Det var en god mulighed for at tage en diskussion og komme et skridt videre, hvis man altså turde udfordre EU.
Og det er jo så den tredje bemærkning, jeg vil komme med, nemlig det der spørgsmål om at udfordre EU.
Altså, det her er ikke en diskussion om for eller imod EU – den diskussion vil jeg ellers meget gerne føre, den er jeg helt opsat på, I kan bare stille spørgsmål, så er jeg klar – men det her er en diskussion om, hvordan man får lavet ændringer inden for EU.
Er den bedste måde at få lavet ændringer i EU på at sidde og vente, indtil det sidste fodslæbende EU-land har accepteret, at der skal ske en ændring, eller er måden at få lavet ændringer på nogle gange at gå foran og sige: Nu gør vi det her, og så tager vi eventuelt en konfrontation med Kommissionen?
Kan I forestille jer billedet i den her situation med euroskepsis rundtomkring i landene, hvor Europa-Kommissionen kommer og bringer Danmark for EU-Domstolen og vil idømme Danmark en bøde, fordi Danmark vil beskytte sine egne borgere?
Måske vil det ske, men så kan vi få en god diskussion om EU.
Men højst sandsynligt vil det ikke ske.
Det vil tværtimod være med til at skubbe på den proces, der gør, at kemilobbyen i EU bliver trængt lidt tilbage, og at der bliver opbakning til det, der allerede er gennemført i syv lande, som så vil være otte lande, og vi vil få en vedtagelse om det på EU-plan.
Så det her handler altså også om, hvordan man forholder sig til EU-politik, og der må jeg da rose den radikale ordfører og sige, at i min verden er den radikale ordfører en bedre EU-tilhænger end så mange andre her i Folketinget, fordi hun indser, at skal man kunne bevare en opbakning til EU, går det da ikke, at vi har et system, hvor EU går imod noget, som er fuldstændig åbenlyst rigtigt, nemlig at vi alle har en forpligtelse til at beskytte vores borgere maksimalt mod kræftfremkaldende stoffer og det, der er værre.