Kaare Dybvad Bek (S), 2025-03-28:
En stor tak til Dansk Folkeparti for at indkalde til den her debat om danske værdier og om indvandringens konsekvenser.
Det er jo en af vores faste traditioner i Folketinget efterhånden.
Jeg mener, det er vigtigt, at vi her i dag også erkender de fejl, som er begået i fortiden, fordi de er uigenkaldelige.
Udlændingepolitikken er et særligt politikområde, fordi de fejl, man begår, ikke kan laves om.
Sådan er det jo ikke generelt.
En dårlig skolereform kan ændres; man kan genoprette det faglige niveau.
En stram finanslov eller en slap finanslov kan ændres året efter.
Men udlændingepolitikken er uigenkaldelig, irreversibel.
Har man først besluttet, at Danmark er et marked, som alle verdens borgere har adgang til, så kan man ikke igen gøre det til et fædreland.
Sådan har vi set det i en række europæiske lande, og jeg får personligt kuldegysninger ved tanken om, at vores samfund også kan blive på den måde.
Det er derfor, at vi i denne her debat har mulighed for både at kigge bagud, men også at kigge fremad.
Hvad er vores erfaring med indvandringen, og hvordan bruger vi den erfaring til ikke at begå de samme fejl igen?
Af vores historie har vi lært, at gæstearbejdere ikke bliver ved med at være gæster.
Man inviterer arbejdskraft, men man modtager mennesker og familier, som bliver boende.
I 1960'erne pressede arbejdsgiverne og nogle politiske partier for, at vi inviterede udlændinge til at arbejde i de gode tider, der var dengang.
»Velkommen Mustafa«, skrev arbejdsgiverne i deres blad og håbede på, at mange ville komme for at afhjælpe manglen på arbejdskraft i Danmark.
Man havde ikke nogen forventning om, at folk lærte sproget.
Man havde ikke nogen forventning om, at de faldt til i deres lokalsamfund, og ingen idé om, hvor de skulle bo, eller hvor de skulle leve henne.
Og resultatet kender vi i dag.
Mange af dem, der kom i 1960'erne, kan stadig ikke tale dansk.
Parallelsamfund er en realitet i mange af vores store og mellemstore byer, kriminalitetsraten er høj, og beskæftigelsen er lav.
Det er vores nationale erfaring.
Det er det, vi ved.
1960'ernes udlændingepolitik var en fejltagelse af historisk betydning.
Derfor har jeg en anklage med i dag.
Jeg vil gerne anklage De Konservative, Liberal Alliance, Danmarksdemokraterne og De Radikale for at være ligeglade med vores sociale og kulturelle sammenhængskraft, for at ville åbne grænserne for lavtlønnet arbejdskraft fra Asien og fra Afrika og for at ville sælge deres fædreland for kortsigtet profit.
Ligesom i 1960'erne er der ingen krav om integration eller sprog.
Ligesom i 1960'erne bilder man folk ind, at arbejdstagerne vil rejse hjem igen, når der ikke længere er arbejde, og ligesom i 1960'erne vil det først og fremmest føre til indvandring fra Mellemøsten og fra det sydlige Asien, og de vil først og fremmest bosætte sig i de kommuner, hvor der i forvejen er de største problemer.
Jeg bygger min anklage på den konkrete politik, som partierne fører – særlig forslagene fra alliancen af Radikale, Konservative og Liberal Alliance, som lader ethvert cvr-nummer lukke folk ind i Danmark.
Alle landets pizzeriaer vil kunne hente folk fra Mellemøsten og først starte ansøgningsprocessen den dag, de er i Danmark.
Hvis man så laver sin ansøgning sjusket nok, vil det jo tage mange måneder, før den bliver afgjort.
Når man bliver afvist, kan man starte en ny ansøgningsproces med et nyt cvr-nummer.
Det er et forslag så udlændingepolitisk skødesløst, at jeg er i tvivl om, hvorvidt man egentlig hos De Konservative og hos Liberal Alliance har læst, hvad det er, man har skrevet under på.
Det er en åben motorvej for alle verdens folk til det danske arbejdsmarked.
Det er ikke, fordi det ikke er prøvet før.
Vi havde en greencardordning for et årti siden, som gav folk mulighed for at komme, uden at de egentlig havde et job.
Resultatet var, at en tredjedel af dem, der kom, blev arbejdsløse, og yderligere en tredjedel var i lavtbetalte jobs, selv om det var meningen at tiltrække højtlønnede.
Den ordning afskaffede Socialdemokratiet sammen med Dansk Folkeparti og sammen med venstrefløjen.
Det er Liberal Alliances gamle slogan »åbne grænser, lukkede kasser«, som bliver genoplivet i det her forslag.
Heller ikke hos det parti, som har taget vores land som partinavn, bekymrer man sig særlig meget om sammenhængskraften i Danmark.
Hos Danmarksdemokraterne sagde erhvervsordføreren hernede i salen, at det er ligemeget, hvilket land arbejdstagere kommer fra.
Man synes altså i Danmarksdemokraterne, at det er ligemeget, om en arbejdstager kommer fra Norge eller kommer fra Somalia, så længe man har arbejde i Danmark.
Det er ikke nyt.
Op til sidste valg sagde fru Inger Støjberg, at alle »der kommer hertil for at arbejde, de er velkomne«.
Dengang mente man også i Danmarksdemokraterne, at beløbsgrænsen skulle sættes ned, og at alle de øvrige ordninger for arbejdskraft skulle åbnes mere, uanset hvilken del af verden man kom fra.
Man tror altså hos Danmarksdemokraterne, at folk alene kommer som arbejdskraft og så bare tager hjem igen bagefter, men virkeligheden er jo helt anderledes.
Hver pakistansk arbejdstager har i gennemsnit to familiemedlemmer med.
De bliver borgere i Danmark, og man lader kommunerne på Københavns Vestegn om at tage det hårde arbejde med at lære børnene dansk og med at integrere forældrene.