Astrid Krag (S), 2020-01-08:
Så vil man jo heller ikke høre, hvad der bliver sagt i diskussionen.
Vi skal have bedre anbringelser, vi skal hjælpe børnene tidligere – det er det, der er målet.
Jeg forstår, at familien er meget vigtig for Dansk Folkeparti, men familien har ikke en ubetinget ret til et barn, for barnet er i sin egen ret, og hvis forældrene svigter barnet, har vi faktisk en pligt som fællesskab til at tage over.
Jeg har stadig væk ikke forstået, om det så betyder, at Dansk Folkeparti mener, at vi skal anbringe færre eller lige så mange som i dag.
Vi kigger på området og ser, at der er for mange børn, der bliver svigtet, og vi drager den svære, men nødvendige konklusion, at vi må tvangsanbringe flere, for hvis vi skal kunne gøre det tidligere, vil det, som situationen er i dag, kræve flere tvangsanbringelser, og det ansvar mener vi fællesskabet skal tage på sig for de børns skyld.
Men det her viser jo, hvorfor man ikke kan prøve at forenkle den her diskussion, hvilket dem, der går uden om de svære svar, gør.
For vi skal forebygge, vi skal have tidlige foranstaltninger, men Køge Kommune, som spørgeren selv nævner, er jo faktisk også en af de kommuner, der har en sag om bortadoption.
Vi bliver nødt til at have alle redskaberne i kassen, for nogle gange vil sagerne være så svære, at vi ikke kan varetage både forældrenes interesse og barnets interesse.
Og her har vi som samfund et ansvar.
For forældrenes ret til deres børn er ikke fuldstændig uden grænser.
Hvis forældrene ikke kan varetage barnets rettigheder og passe ordentligt på det, har fællesskabet faktisk et ansvar.
Det har vi været alt for dårlige og alt for sene til at tage på os som samfund.
Børn har kun én barndom, og vi skal altid sætte barnets ret til en god og tryg barndom først.
Alle børn fortjener en tryg opvækst med kærlighed og stabilitet.
Når de biologiske forældre ikke evner at tage sig ordentligt af deres børn, ja, så har fællesskabet en pligt til at tage over, for vi svigter som samfund, når vi lader børn vokse op i hjem med vold eller omsorgssvigt.
De børn skal have et nyt hjem, og de skal have det tidligere, end de får det i dag.
Og så skal vi sørge for, at de børn, der bliver anbragt uden for hjemmet, får en mere stabil opvækst.
Alt for mange anbragte børn kan fortælle om for mange skift i deres opvækst: skift af bopæl, skift af skole, skift af sagsbehandlere.
De børn skal have lov til at slå rod, så de kan vokse op og knytte varige bånd og relationer.
Der er i dag meget få bortadoptioner.
Fra efteråret 2015 til efteråret 2019 er der truffet 35 afgørelser om adoption, og det er i snit ca. 9 om året.
Til sammenligning er der hvert år ca. 2.500 anbringelser.
Jeg er ikke enig med spørgeren i, at der ikke er forskningsmæssigt belæg for, at flere bortadoptioner kan være med til at skabe et bedre liv for anbragte børn.
SFI har tidligere sammenfattet en række udenlandske undersøgelser af erfaringer med adoption i forhold til anbringelse uden for hjemmet.
De viste, at adopterede børn klarede sig bedre end anbragte børn og unge.
De adopterede havde en bedre fysisk udvikling og klarede sig bedre i forskellige færdighedstest end anbragte.
Samtidig var deres adfærdsmæssige og mentale problemer mindre end hos de børn, der var anbragt.
Og som jeg læser Anne-Dorthe Hestbæks udtalelser til Politiken, siger hun da også, at der er forskning fra Sverige, der peger i samme retning.
Alle børn fortjener en tryg og god barndom med forældre, der giver dem omsorg og kærlighed, og her er bortadoption en af de løsninger, vi har, til at give anbragte børn en tryg og stabil barndom, en reel ny start.
Og ja, derfor mener jeg, at vi skal se på, hvordan vi sikrer, at den mulighed bruges oftere i dag.
Det er jo ikke det samme som at sige, at vi skal bruge den uden at tænke os om, og det skal selvfølgelig altid være en vurdering i det enkelte tilfælde, om det vil være det bedste for barnet.
Det er selvfølgelig sådan, at det er bedst med samarbejde, det er bedst med frivillighed, det er bedst, hvis man kan lykkes med forebyggelse.
Men jeg mener, at vi er gået for langt, og jeg mener, at for mange forældre har fået for mange chancer, når vi kan se, at vi anbringer næsten fem gange så mange 16-årige, som vi anbringer 1-årige eller 2-årige eller 3-årige, og selv om vi ved – og det ved ordføreren bedre end jeg, tror jeg – at der er solid forskningsmæssig evidens for, at de første 3 år er helt afgørende for et barns liv, er der alligevel så mange af de små børn, som skal vente i så mange år under forebyggende foranstaltninger og andre forsøg på at hjælpe deres forældre, før vi faktisk griber ind og hjælper dem.