Jane Heitmann (V), 2017-04-26:
Tak for det.
Vi behandler i dag L 185, et lovforslag om anvendelse af tvang ved somatisk behandling af varigt inhabile.
Jeg vil gerne kvittere for det gode arbejde og den åbne dialog, som vi har haft i ordførerkredsen, for det er jo et lovforslag, der har været rigtig længe undervejs.
Hvorfor, kan man spørge sig selv.
For gruppen af varigt inhabile, som afviser behandling, er jo i en dybt ulykkelig situation uden at vide det.
Der er nok flere svar på mit spørgsmål, men et af svarene er, at vi i ordførerkredsen bag satspuljen har haft rigtig mange svære og rigtig mange lange diskussioner om, hvordan vi både etisk, menneskeligt og stadig med et fornuftigt sundhedsfagligt udgangspunkt ville kunne hjælpe f.eks. demente, som har en tandbyld, blærebetændelse, en brækket arm eller en anden lidelse, som både giver smerter og ubehag for patienten, men ikke mindst forringet livskvalitet.
Det handler i bund og grund om værdighed og om, hvordan vi lovgivningsmæssigt kan skabe den helt rigtige ramme for vores sundheds- og plejepersonale at arbejde inden for, samtidig med at vi stadig sætter patienten i centrum og på bedst mulig vis drager omsorg for den bedst mulige sundhedsstatus for gruppen af varigt inhabile, som er en særlig sårbar og udsat gruppe.
Med de nuværende regler kan en læge eller en tandlæge ikke behandle en varigt inhabil patient, som modsætter sig behandlingen enten i ord eller handling.
Det betyder, at der er nogle borgere, som ikke får den behandling, som de åbenlyst har behov for.
Det lyder brutalt, at man med loven i hånden kan tvangsbehandle, men hvis vi tænker på omsorg for patienten, så giver det mening.
Det er ikke omsorg at lade en ældre dement gå rundt med en brækket hofte efter et fald, og det er ikke omsorg at lade en psykisk handicappet gå rundt med en tandbyld, som væsker med betændelse, og det er ikke omsorg at lade nogle mennesker i stikken og ikke få behandling for åbenlyst smertefulde eller akutte lidelser.
For os i Venstre er det afgørende, at vi med lovgivningen hegner regelsættet ind, så vi på den ene side skærmer patienten, og på den anden side sikrer sundhedspersonalet en klar lovgivningsmæssig hjemmel.
Det gør vi ved at understrege, at beslutningen om tvangsbehandling af patienten skal tages ud fra en uvildig og objektiv vurdering.
Og det glæder mig, at ministeriet har imødekommet de udmærkede høringssvar fra både Lægeforeningen og Institut for Menneskerettigheder, således at det nu er skrevet ind i lovforslaget, at der skal være tilslutning fra en anden sundhedsperson til tvangsbehandling, som ikke tidligere har eller skal deltage i behandlingen.
Derudover er der tre krav, som skal opfyldes: for det første, at en undladelse af behandling af patienten ud fra en sundhedsfaglig vurdering vil føre til en væsentlig forringelse af patientens helbred eller sundhedstilstand; for det andet, at behandlingen anses for nødvendig for at forhindre denne væsentlige forringelse; og for det tredje, at det efter en helhedsvurdering vil fremstå som den bedste løsning for patienten at gennemføre behandlingen.
Men det er også afgørende, at der indhentes samtykke fra nærmeste pårørende, værge eller fremtidsfuldmægtige, ligesom der oprettes klageadgang, og at det kun er tilladt at behandle patienten tvangsmæssigt i den periode, som behandlingen reelt tager.
Man kan altså ikke risikere at give carte blanche til tvangsbehandling.
Det er et vigtigt budskab, særlig set i lyset af de mange bekymringsmails, som jeg har modtaget de sidste uger.
Det er vigtigt at beskytte den enkelte, og jeg glæder mig over de mange positive høringssvar fra bl.a. Alzheimerforeningen, FOA og Det Etiske Råd.
Venstre kan støtte lovforslaget som fremsat.