Pernille Skipper (EL), 2021-01-19:
Coronakrisen har virkelig bidt sig fast i vores samfund nu, tror jeg man må sige, og vi står desværre ikke kun med en sundhedskrise, men også med en økonomisk krise, hvor tusindvis har mistet deres arbejde, og små selvstændige bliver nødt til at dreje nøglen til deres livsværk om for sidste gang, og den her krise rammer som mange andre før – som alle andre før – skævt.
Mange tak.
Hvor kom jeg fra?
Kriser rammer skævt, for mens dem, der har nogle af de højeste lønninger, som hovedregel har kunnet sidde derhjemme bagved skærmen uden at være udsat for smitte, så er det de lavestlønnede, der har været i fronten.
Det gælder pleje- og sundhedssektoren, og det gælder også for kassemedarbejderen, chaufføren og rengøringsassistenten i den private sektor.
Det er ofte nogle af de mennesker, som i forvejen har de mest nedslidende job og de mindste opsparinger, og som har stået forrest, når der er blevet delt fyresedler ud, som også er dem, der står forrest nu, når smitten rammer.
Derfor må jeg sige, at vi på ingen måde er i samme båd.
Vi driver måske rundt på det samme hav, som FN's generalsekretær sagde, men der er nogle, der sidder på en luksusyacht, mens andre hænger fast i drivtømmeret.
Derfor mener jeg, at det er vigtigt at få slået fast, at tiden ikke er til et hovedløst fokus på et øget arbejdsudbud – et andet ord for en forlænget arbejdsløshedskø; tiden er til at fokusere på at skabe rigtige, reelle arbejdspladser og på at forbedre det sociale sikkerhedsnet, der skal holde hånden under både de små selvstændige og dem, der får en fyreseddel.
Vi skal mindske uligheden, som statsministeren nok husker der også står i forståelsespapiret.
Jeg ville gerne bruge min tid på de 25 børn, der sidder i to lejre i Syrien, for de bliver svigtet af os alle sammen.
De straffes for deres forældres handlinger.
Jeg har rigtig mange gange rost statsministeren for sit børnesyn, for undskyldningen til godhavnsdrengene og til eksperimentbørnene fra Grønland, for det syn, som statsministeren har på børn som individer, der har egne rettigheder, og som vi som samfund har en forpligtelse til at passe på.
Men det syn synes ikke at gælde de 25 børn, der sidder i Syrien lige nu.
Det er en situation, som forældrene har skabt, og som forældrene må tage ansvar for – det siger regeringens ministre igen og igen – men vi ville aldrig nogen sinde sende børn med ind til afsoning i et fængsel, fordi deres forældre var røvere eller mordere, og det var en situation, de havde skabt.
Vi ville aldrig nogen sinde lade et barn blive i et hjem med vold eller overgreb, eller hvor der ikke var mad, vand og varme, fordi det var en situation, forældrene havde skabt.
Så som samfund hjælper vi børn, når de udsættes for forældres fejl og dumheder.
Det har vi en pligt til.
Der sidder mindst én 4-årig dansk pige med ptsd – en 4-årig med ptsd! – som ingen hjælp får fra den danske stat, også selv om PET klart har vurderet, at de er i øget risiko for at blive radikaliseret, hvis de bliver der, ikke hvis de bliver hentet hjem.
Der er ikke ord for, hvor stort et svigt det er at lade børn tage straffen for deres forældres handlinger.
Det er koldt, det er beregnende, det er kynisk, det er forkert.
Vi skal have børnene hjem fra Syrien nu.