Rosa Lund (EL), 2025-04-22:
Jeg tilhører en generation, hvor ligestillingen altid er gået fremad.
Jeg har ikke oplevet en tid, hvor jeg ikke havde ret til abort; jeg har ikke oplevet en tid, hvor jeg ikke havde en plads på arbejdsmarkedet; jeg har ikke oplevet en tid, hvor der var nogle andre, der dikterede, hvad for noget tøj jeg skulle gå i.
Det føles meget heldigt.
Når jeg så kigger på de taler, som feminister før mig har holdt på kvindernes internationale kampdag, og som tidligere ligestillingsordførere fra mit eget parti har holdt i salen her, kan jeg alligevel godt få følelsen af, at det står lidt stille.
Vi har stadig væk et stort løngab mellem mænd og kvinder; vi står stadig væk, desværre, i den situation, at det er flest kvinder, som bliver udsat for partnervold; vi står stadig væk i den situation, at der ikke bliver forsket eller behandlet nok i forhold til sygdomme, som rammer kvinder.
Så kan jeg godt blive lidt deprimeret, når jeg kigger på det på den måde, altså at vi ikke er kommet videre, ligesom jeg – sikkert ligesom mange af jer – bliver deprimeret, når jeg kigger ud i verden og egentlig får en oplevelse af, at det privilegie, jeg altid har haft, nemlig at leve i en tid, hvor ligestillingen går fremad, går det faktisk tilbage med nu.
Når vi kigger på debatten, bliver den mere og mere polariseret.
Flere og flere kvinder føler sig så truede, at de ikke har lyst til at deltage i den offentlige debat.
Det er et problem, synes jeg, for ligestillingen og for demokratiet.
Vi mangler i den grad at sætte ind over for uligestillingen på arbejdsmarkedet og i hjemmet, over for partnervold og negativ social kontrol og ulighed i sundhed.
Særlig de velfærdsdominerede fag lønnes lavt, primært fordi der arbejder kvinder.
Så er jeg med på, at vi alle sammen kan finde en rigtig dygtig mandlig pædagog, vi kender, eller en rigtig dygtig mandlig sygeplejerske.
Det ændrer bare ikke på, at de her fag er lavere lønnet, og at der primært er kvinder.
Måske vidner det i højere grad om, at vi har et for kønsopdelt arbejdsmarked.
Jeg tror egentlig, at vi alle sammen kunne ønske os, at det var sådan, at uanset hvad for et køn man havde, var man ikke puttet ned i en bestemt kasse, i forhold til hvad for et arbejde der var det rigtige at tage eller det vigtige at tage, men at man havde det frie valg, sådan som man selvfølgelig har det frie valg i dag.
Men vi taler bare rigtig tit om, at der er for få mandlige pædagoger og for få mandlige sygeplejersker, og at det er svært for kvindelige murere at få en plads i skurvognen osv.
Vi kan i hvert fald ikke anfægte – og det viser tallene også – at vi har et for kønsopdelt arbejdsmarked.
Så står vi også i en situation, hvor arbejdet er ulige fordelt i hjemmet.
Mænd tager mindre barsel, og de tager færre børns sygedage og har dermed en mindre andel i familielivet.
Det er ærgerligt både for børnene og for mændene – også for kvinderne, men nok mest for mændene og for børnene.
Samtidig har vi fortsat store problemer med partnervold i Danmark, for selv om vi tilsyneladende er enige på tværs af det politiske spektrum om at sætte ind, kniber det med at sætte handling i form af penge bag ordene.
Vi sætter simpelt hen ikke nok penge bag de indsatser, vi alle sammen gerne vil lave.