Jeppe Søe (M), 2023-02-02:
Man siger til tider, at det bedste forsvar er et angreb.
Jeg er uenig.
Jeg tror, man har de bedste forudsætninger for at forsvare sig, hvis man tør stå fast på de værdier, der ligger til grund for de beslutninger, man synes skal tages.
Det er det, jeg vil tale om i dag, om at stå for noget, om at forsvare de beslutninger, der koster noget – tid, penge, popularitet.
Jeg tror, vi må vænne os til i de kommende årtier, at vi vil være nødt til markant at ændre på den måde, vi lever på.
Der er krig i Europa, i vores nabolag, vi har ikke råd til at ignorere det faktum, og vi behøver hinanden.
Vi skal bidrage, det har vi forpligtet os til.
Vi skal give vores forsvar de bedste forudsætninger.
Man sender ikke sine soldater trygt i krig, det gør man aldrig, det findes ikke.
Men vi skylder at sende dem af sted, så de er rustet til at udføre deres job.
Vi skylder hinanden den tryghed og tillid.
Ingenting er, som det var engang.
Der er krig i nabolaget, og vi hæfter solidarisk.
Vi har brug for penge til at bevare de velfærdsværdier, der føles særlig danske.
Vi har råderummet til at gøre det, danskerne er duelige, vi skal løse tingene sammen.
Debatten om store bededag grunder i et forslag om at finansiere forsvarsudgifter, ikke i en erklæret ambition, men en opgave, vi står over for.
Vi har fundet pengene, ikke taget dem ud af budgettet, vi har fundet nye penge.
Og ja, vi afskaffer en helligdag, men vi ønsker ikke at anfægte kirkens rolle i samfundet af den grund.
Vi har en helt grundlæggende respekt for den danske model.
Det synes jeg også forslaget illustrerer.
For mig handler den danske model om tillid til de aktører, der varetager anliggender på vegne af os alle sammen, og for mig handler forsvaret om at vise præcis den samme tillid til danskerne.
Vi tager vare på hinanden, vi hjælpes ad.
Helligdage er dage med religiøs betydning.
Det er en af de dage, mange af os længes mod, dage, hvor der er plads til ro, fællesskab og eftertanke, som biskop Peter Birch formulerede det i en kommentar i december, og jeg tilslutter mig.
Vi har brug for tid til refleksion, vi har brug for dage, hvor vi kan mærke friheden, måske til at komme os over en forkølelse, som jeg lider af lige nu, men debatten om store bededag har mistet sit fodfæste i en retorik, der taler princippets sag.
Men det er jo løsninger, vi leder efter.
Jeg tror på det folkelige fællesskab.
Moderaterne er grundlagt på samtalen mellem mennesker.
Vi søger langtidsholdbare, virkelighedsnære og pragmatiske løsninger, og den slags tager tid.
Jeg er derfor virkelig ked af, at vi er blevet nødt til at fremskynde processen her.
Det er ikke det, vi som regering skal stå for, men det giver mening for mig, da processen er et udtryk for netop den danske model.
De verserende overenskomstforhandlinger kræver klarhed, og det er det, vi har skabt – klarhed om, præcis hvad det er, vi vil.
Upopulært, ja, men pragmatisk politik, der kræver, at man har tillid til det mandat, man bærer som folkevalgt.
De fleste politikere går til valg på et løfte om at tage ansvar.
Nu har vi taget det.
Jeg tror på, at vi ubesværet her i salen kan blive enige om, at Europa er et fælles anliggende.
Og vi skal bidrage solidarisk ind i fællesskabet.
Det er en prioritering, vi må gøre.
Det er direkte utroværdigt at bilde danskerne, os selv, ind, at vi kan gøre det hele, uden at det koster noget.
Det koster penge, og det tager tid.
Den slags mødes sjældent af gallupkærlighed, men det er ansvarligt.
Hvis vi ønsker at værne om vores velfærd, skal vi finde pengene til at løfte en lang række udfordringer, forsvaret også – ikke kun, men også.
I december læste jeg en historie om den danske hær.
Jeg har gemt den som screenshot, kan jeg forstå det hedder,
fordi den var et udtryk for, hvordan tingene bliver meget konkrete, når vi siger det ligefremt.
Også jeg har brug for at blive mindet om, at vi er nødt til at se virkeligheden i øjnene, også når den er besværlig.
Historien var fra TV MIDTVEST, og de interviewede brigadegeneral Henrik Lyhne.
Han fortalte, at man i hæren opererer med udstyr, der længe har skullet udskiftes, og at man har måttet få det bedste ud af det med tyggegummi og gaffatape.
Det samme synes jeg gør sig gældende, når vi veksler debatten om store bededag til en løsning, der konkret kræver, at vi alle bidrager med 7 timer af vores tid.
For de timer får vi frihed, der fødes i ligeværdige fællesskaber.
Mit håb er, som altid, at vi mødes på midten, at vi løfter i flok.
Det tager som sagt i omegnen af 7,4 timer årligt, hvis vi hjælpes ad.