Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-10-06:
Halli, hallo.
Og tak for ordet.
Med sin 2025-plan gør regeringen egentlig bare det, som en regering typisk gør, når man skal forsøge at øge et økonomisk råderum: Man prioriterer den økonomiske bundlinje over den sociale og miljømæssige, økonomisk vækst over velfærd, konkurrenceevne over klima, og BNP over bæredygtig udvikling.
Man skruer ned for investeringerne i fremtiden, saver lidt af uddannelsesområdet, sparer på kulturen, sænker udviklingsbistanden, skærer i de sociale ydelser og slækker på klima- og miljøindsatsen.
Hvad gør man så med pengene?
Man giver dem som gaver til dem, der har allermest.
Og så giver man heldigvis en lille sjat til iværksætterne, og det vil jeg gerne rose regeringen for.
Hvorfor gør man det?
For at bevare det eksisterende, for at sikre konkurrenceevnen, for at skabe vækst og for at passe på Danmark, som det hedder.
Problemet er bare, at man ikke løser fremtidens udfordringer ved at skære på de ting, der har været afgørende for, at Danmark er blevet den succes, vi er i dag, via f.eks. det stærke sociale sikkerhedsnet, den lige adgang til uddannelse og en virkelig fremsynet energi-, klima- og miljøpolitik.
De ting skal man ikke skære i, hvis man vil skabe udvikling.
Dem skal man investere i, i hvert fald hvis ambitionen vitterlig er at passe på Danmark og give den næste generation de samme muligheder som vores.
Statsministeren sagde i sin åbningstale, at problemerne ikke forsvinder, fordi man lukker øjnene for dem.
Det var klogt sagt.
Når jeg læser 2025-planen, så sidder jeg alligevel med en følelse af, at regeringen overser nogle af de helt, helt store udfordringer, som vi står over for lige nu og på sigt.
Det gælder ikke mindst ulighedskrisen og klimakrisen.
Vi ved, at de rigeste 10 pct. i Danmark ejer mere, end 70 pct. af befolkningen tilsammen gør.
Alligevel vil regeringen videreføre et kontanthjælpsloft, der i første omgang gør 33.000 mennesker fattigere, ligesom den vil indføre en skattereform, som vil øge forskellen mellem rig og fattig yderligere.
Vi ved også, at Danmark har et forholdsmæssigt højt CO2-aftryk, og alligevel vil regeringen droppe PSO'en og de planlagte investeringer i vedvarende energi, vel vidende at det vil være med til at øge vores CO2-udledning med helt op imod 12,5 pct.
De forhold kan ingen lukke øjnene for, heller ikke regeringen, der jo har forpligtet sig til at nedbringe både ulighed og CO2-udledninger med underskrivelse af FN's bæredygtighedsmål og Parisaftalen.
Og vi forventer, at Danmark selvfølgelig har tænkt sig at leve op til dem.
Alle partier må selvfølgelig prioritere, som de vil, men det, at statsministeren taler om at løse de vigtigste udfordringer i fremtiden, men i samme ombæring fuldstændig undlade at tale om klimakrisen, den største trussel mod vores planet og vores samfund, svarer lidt til, at han står midt i et brændende hus og diskuterer farven på gardinerne med finansministeren i stedet for at slukke ildebranden.
Det giver simpelt hen ikke mening, selv om finansministeren sikkert har rigtig god smag, hvad angår gardiner.
Foruden ønsket om en mere seriøs debat om klima og ulighedskrise savner vi i Alternativet også en grundlæggende diskussion af, hvordan man har indrettet den offentlige sektor, og ikke mindst hvordan man skal indrette den for eftertiden.
Den konkurrencestatslogik, som i dag har spredt sig til næsten alle afkroge af den offentlige sektor, har i vores optik forlængst spillet fallit.
Dels har den øget antallet af stressede, nedslidte og utilfredse borgere, dels oplever stadig flere offentligt ansatte, at krav om kontrol og registrering begrænser dem i at udføre deres arbejde.
Det skal vi tage alvorligt.
Der er ingen lærere, pædagoger, betjente, sygeplejersker og socialrådgivere eller SOSU-assistenter, som har valgt deres job, fordi de drømmer om at tage tid på sig selv eller sætte krydser.
De har valgt det, fordi de drømmer om at skabe tryghed for vores ældre, pleje for vores syge, læring for vores unge og omsorg for vores børn.
De drømme fortjener at få ben at gå på i stedet for at blive begravet i bureaukrati og meningsløs registrering.
Det er klart, at hvis man hver dag tvinges til at bruge en time på at registrere sig selv, kvæles arbejdsglæden i kontrol.
Derfor vil vi gerne fra Alternativets side opfordre til, at man her i Folketinget gør det til en fuldstændig bunden opgave at finde ud af, hvordan man kan afbureaukratisere den offentlige sektor og indføre tillid, der sætter ledere og ansatte fri til at kunne udføre det arbejde, som de i første omgang faktisk har sagt ja til. Hvis man bevæger sig lidt videre og faktisk helt op i helikopterperspektiv, hvor man kan kigge ud over det politiske landskab, som vi ser det, kan man godt sige, at Danmark lige nu står midt i det, man kan kalde den perfekte politiske storm.
De seneste år har den ene krise fulgt og forstærket den anden: ulighedskrisen, finanskrisen, klimakrisen osv.
Den seneste er det, som nogle kalder en flygtningekrise, men som reelt set er en politisk krise.
Kriser af den størrelse vil altid presse os på flere fronter både globalt, nationalt og lokalt.
Men vi må ikke glemme, at disse kriser fører lige så mange muligheder som udfordringer med sig.
Det er derfor, at man med rette kan tale om, at kriserne tilsammen udgør en perfekt politisk storm, der tvinger os til at samle al vores kreativitet for at kickstarte en ny innovationsbølge, der kan gøre os mere entreprenante.
Det er nemlig det, vi skal bruge kriserne til, nemlig som en anledning til at tænke progressivt, vildt, visionært, som en unik mulighed for at forestille os et markant anderledes samfund.
For på grund af de mange kriser har vi netop mulighederne for at skabe en venlig revolution, for der er altså brug for nye tanker i vores samfund.
Vi har mulighed for at opfinde en ny økonomisk model, hvor der ikke kun arbejdes med en økonomisk bundlinje, men også med en social og miljømæssig.
Vi har mulighed for at udvikle en bedre beskæftigelsesindsats, hvor vi bruger pengene fra bureaukrati og kontrol på mere målrettet rådgivning og støtte og på at indføre en basisydelse uden modkrav.
Vi har mulighed for at indføre en 30-timersarbejdsuge, så vi gør noget ved stressepidemien, åbner arbejdsmarkedet for flere ledige og sikrer, at børnefamilierne får lettere ved at skabe balance mellem arbejde og familieliv.
Vi har mulighed for at sætte den offentlige sektor fri, så institutioner og ansatte får lettere ved at udføre deres arbejde.
Alle disse muligheder har vi lige nu, fordi vi står midt i den perfekte politiske storm.
Spørgsmålet er, om vi har modet til at omfavne og udnytte dem, eller om vi forfalder til de samme gamle, konforme løsninger, som vi har prøvet så mange gange før.
Her til allersidst har jeg lyst til, fordi vi står her med åben dør ind til en ny politisk sæson, at opfordre os alle sammen til at reflektere lidt.
Jeg synes, at vi nogle gange herinde i Folketinget glemmer at fokusere på de ting, som faktisk er allervigtigst.
I sidste uge rasede der en voldsom debat om, hvem der har den strammeste udlændingepolitik i Danmark, og nogle kastede sig ud i en hel konkurrence om det.
Vi er heldigvis mange, der ikke deltager i den.
Og i mandags skulle vi diskutere, hvorvidt der skal hænge et dannebrogsflag på væggen til åbningen af Folketinget.
Mens vi diskuterer de her ting, er der krig i Syrien, der er massedrab i Aleppo, krigsforbrydelser, som vi faktisk kan følge på åben skærm.
Der er børn, der mister deres forældre, og forældre, der mister deres børn.
Der var nogle af vores gode kollegaer fra Venstre og Konservative, som i dag prøvede at gøre opmærksom på det, og tak for det.
Vi er vidne til en galoperende ulighedskrise, der betyder, at 62 mennesker ejer det samme som halvdelen af jordens befolkning, og derudover står vi midt i en historisk klimakrise, der kan sende 200 millioner mennesker på flugt, inden vi når år 2050.
Jeg siger ikke, at det ikke er interessant at diskutere nationale symboler og udlændingepolitik, men jeg tillader mig faktisk at spørge mine kære kollegaer i dag: Er der andre ting, som vi også skal huske at diskutere?
Hvis der her havde været et politisk laboratorium i Alternativet, havde jeg bedt medlemmerne om at finde post-its frem nu og skrive det ord ned, som for hver især er vigtigt at tale om.
Det skal jeg nok befri medlemmerne fra, men i stedet bede jer tænke over, hvilket ord I mener er vigtigt, og gemme det i hjertet, og så lad os håbe på, at vi fylder det næste år også med væsentlige ting.