Holger K. Nielsen (SF), 2018-10-26:
Tak til udenrigsministeren for den her redegørelse, som jo beskriver et vigtigt emne, som vi diskuterer her i dag.
For jeg tror, at det er svært at vurdere EU isoleret, ud fra hvad der sker uden for EU's grænser.
Der er noget af det helt centrale, vi har oplevet, den amerikanske udenrigspolitik, efter at den nuværende præsident kom til, med det, han kalder America First, et USA, der frasiger sig deltagelse i internationale aftaler, i multilateralisme, trækker sig ud af Parisaftalen, trækker sig ud af Iranaftalen, INF-aftalen, som man lige her for nylig har opsagt med den konsekvens, at atomoprustningen kan komme i gang igen, med andre ord en amerikansk præsident, der isolerer USA i forhold til den omverden, som USA hidtil har været en meget vigtig del af, og som også udfordrer NATO-samarbejdet på en lang række områder.
I forbindelse med det ser vi f.eks. et Kina, der er vældig meget på vej frem, og som manøvrerer og gør, hvad Kina kan, for at udfylde det tomrum, som USA efterlader.
Det gælder i f.eks. Iran.
Det, at USA vil genindføre sanktioner mod Iran, giver store vanskeligheder for den iranske økonomi.
Hvor søger Iran hen?
Selvfølgelig til Kina.
Vil Kina hjælpe?
Selvfølgelig vil Kina det imod at få indflydelse også på Iran, Pakistan f.eks., en række afrikanske lande.
Det vil sige, vi ser et Kina, der er på vej frem med, om jeg så må sige, økonomisk diplomati med masser af penge og masser af investeringer, men også med medfølgende krav om politisk indflydelse.
Vi ser et Rusland, der har brugt muligheden for at udvide den russiske interessesfære i Mellemøsten og omkring Syrienkonflikten.
Europe, USA, Vesten er stort set ude af spillet dernede.
Med andre ord: Der er opstået et tomrum efter den amerikanske regerings politik, som andre forsøger at udfylde, og vi vil stille os det spørgsmål: Er det i vores interesse, at det er et Kina, der ikke har demokrati og menneskerettigheder og folkeret på dagsordenen?
Er det Rusland, der tilsvarende heller ikke er særlig optaget af, at internationale aftaler skal være grundlaget for samarbejdet?
Er det sådan nogle lande, der skal udfylde det tomrum?
Nej, det synes jeg ikke kan være i vores interesse.
Hvem skal det så?
Det skal Europa naturligvis forsøge på.
Der er med andre ord en gevaldig opgave for Europa i at gå ind og så få den rolle globalt, som er nødvendig at få udfyldt i dag med det, der sker med henholdsvis den amerikanske, kinesiske og russiske politik.
Kan EU det i dag, kan man spørge?
Svaret er, at det kan EU kun delvis i hvert fald og slet ikke nok, og der er store problemer i at kunne udfylde den rolle i dag.
Der er en lang række interne diskussioner, som optager alle kræfter – der er Brexitafstemningen i Storbritannien, hvor man bruger alle kræfter i øjeblikket på at få en skilsmisseaftale i land i forhold til Storbritannien; der er hele migrant- og flygtningeudfordringen, hvor det, om jeg så må sige, er et fælles europæisk problem.
I og med at der er åbne grænser inden for EU og vi har en fælles forpligtelse i forhold til at håndtere det problem, i og med at vi har et samarbejde, et fællesskab, er det jo ikke holdbart, at de lande, der tilfældigvis ligger tættest på de områder, hvor migranter og flygtninge kommer fra, skal bære hele den der byrde; der må være nogle solidariske ordninger der, og det er vi nødt til at diskutere hvordan vi kan håndtere.
Der er lande og bevægelser, der udfordrer den demokratiske legitimitet, som EU bygger på, hvor udemokratiske bevægelser har fået meget indflydelse, og hvor den demokratiske legitimitet udfordres.
Betyder det, at EU er ved at falde fra hinanden, som der er nogle, der ligesom antyder kan blive konsekvensen?
Det mener jeg er en forkert konklusion.
For der er jo, om jeg så sige, en masse daglige forretninger, der stadig væk skal passes og stadig væk kører.
Der kører en maskine omkring det indre marked, omkring forskellige harmoniseringer, om intern handelspolitik i EU, landbrugspolitik osv. osv.
Det vil sige, at der er bygget så meget prestige ind i at få, om jeg så må sige, det grundlæggende som det, vi havde, da vi startede EU, til at fungere så godt som muligt, ikke at det er nemt, men det kører jo alligevel.
Og hvis vi ser på, hvordan EU faktisk agerer, er det ikke godt nok, men det agerer jo alligevel i forhold til andre lande langt mere ansvarligt på eksempelvis klimapolitikken.
EU var uden sammenligning den aktør, som på Pariskonferencen havde den mest progressive politik og spillede den mest progressive rolle, og på hele miljøpolitikken er EU jo langt, langt foran de fleste andre aktører i verden.
Igen for at vende tilbage til f.eks. Iranaftalen så har EU ikke mange udenrigspolitiske succeser, men Iranaftalen er faktisk en af dem.
EU spiller en helt, helt afgørende rolle i at få den aftale på plads, og derfor er det også, synes jeg, meget rigtigt, at man har sagt til USA, at man fra EU's side ikke opsiger den.
Problemet er så, at USA vil straffe de virksomheder, der stadig væk handler med Iran, og der er vi så ikke stærke nok til at stå imod det amerikanske pres der, hvilket jo er ganske, ganske ærgerligt.
Der har man faktisk holdt sammen med det udgangspunkt, at der skal være en fair aftale, og at den skal være med pligter og rettigheder.
Det synes jeg i og for sig er ganske vigtigt, at det har været tilfældet.
Men der er jo masser af ting, der ikke fungerer godt nok.
Jeg synes også, vi skal huske på, at EU jo på mange måder ikke er noget, der er færdigt, det er jo ikke et land – selv et land har også hele tiden ting, der forandrer sig, og hvor der er problemer.
Det har vi også her i Danmark, Danmark er jo ikke et færdigt produkt, om jeg så må sige, vi ændrer hele tiden på, hvad der sker, Danmark udvikler sig hele tiden, befolkningen udvikler sig, det politiske udvikler sig, nye udfordringer, nye love osv., og det er også tilfældet i det europæiske samarbejde: Det er jo ikke et færdigt projekt.
EU er jo i den forstand lige så dynamisk, som medlemslandene er.
Det, det jo i høj grad handler om, er, om man vil ind og påvirke den udvikling eller ej, og der kan man i visse tilfælde synes, at det kan være fornuftigt at stå uden for – ja, det kan det være i visse tilfælde – og sige nej.
Det skal så være det sidste, jeg siger: Jeg håber, at vi kan komme frem til, at EU-politik bliver som dansk normalpolitik.
Det vil sige, at vi tager politisk stilling til de forskellige forslag; at EU kommer til at spille den samme rolle, som dansk politik spiller; at vi tager stilling efter holdninger – del jer efter anskuelser, som Hørup sagde – og at det også bliver den måde, vi betragter EU-politik på.
For ligesom alt andet her i verden er tingene jo ikke sort-hvidt inden for EU.
Der er også af og til nogle gode ting.
Der er nogle, der mener, at der ikke er så mange gode ting, men det må man så balancere.
Men som med alt andet er der gode og dårlige ting, og det er lidt vigtigt for mig ligesom at få vurderet, hvor det så er, vi skal placere det i forhold til vores politiske opfattelse, lige såvel som vi diskuterer danske interne forhold.
Og det håber jeg på kan blive et resultat af den europæiske debat.