Morten Dahlin (V), 2020-02-04:
Tak for det.
I dag behandler vi beslutningsforslaget B 44.
Og jeg vil gerne starte med at rose Liberal Alliance, ikke så meget for det konkrete beslutningsforslag, men mere for at sætte fokus på et vigtigt emne, som vi også i Venstre selv har forsøgt at skabe lidt opmærksomhed om, nemlig hvordan vi får flere unge til at få fodfæste på arbejdsmarkedet, med særlig fokus på nyuddannede akademikere.
For her står vi altså med et ret så stort problem.
Hvis vi kigger på udviklingen, må vi bare konstatere, at fra 2008 til 2018 er antallet af ledige dimittender steget fra lige omkring 6.000 til over 20.500.
Det vil altså sige, at vi sammenlignet med årene under den buldrende finanskrise i dag har mere end tre gange så mange ledige dimittender, og det er primært arbejdsløse akademikere.
Og det er altså vel at mærke på et brandvarmt arbejdsmarked, hvor beskæftigelsen – selv om det efter regeringens ivrige tiltag er begyndt at gå en lille smule i stå – stadig væk er historisk høj.
Og derfor tror jeg, at det er vigtigt at slå fast, at i Venstres optik er der ingen tvivl: Det her er et stort problem.
Og det er det selvfølgelig først og fremmest for de mange unge, der kommer ud fra deres uddannelse fulde af livsmod og glæde – og så skal starte deres karriere på dagpenge.
Det er ikke holdbart for dem, og jeg mener, at vi burde gøre alt, hvad vi kan herinde på Christiansborg for at hjælpe dem til at blive en del af det største og måske det vigtigste fællesskab, vi har i Danmark: arbejdsfællesskabet.
Og så er det jo et sundt princip, at hvis man kan arbejde, skal man arbejde, og det princip ændrer sig ikke, fordi man har en kandidatgrad fra et universitet.
Og selv om jeg tror, de fleste af os kan blive enige om, at det er værst for dem, der ikke har et job, så må vi jo også bare konstatere, at det desværre også går ud over alle os andre, at der er for mange ledige dimittender.
For udgifterne er steget ret markant.
I 2008 brugte vi omkring 1 mia. kr. på ydelser til ledige dimittender.
Nu bruger vi næsten 3,5 mia. kr.
I Venstre bakker vi hundrede procent op om vores dagpengesystem, det giver en økonomisk tryghed, og det er en uvurderlig del af det danske arbejdsmarked.
Men det er alligevel bekymrende, når vi taler om 3,5 mia. kr., vi kunne have brugt på alt muligt andet: flere sygeplejersker, bedre kræftbehandling, højere kvalitet i uddannelsessystemet.
Vi kunne have ansat flere pædagoger eller flere politifolk, vi kunne have sænket skatten for dem, der rent faktisk står op om morgenen og går på arbejde, eller vi kunne have brugt pengene på klimaet og den grønne omstilling.
Men næh nej, nu bruger vi dem så på dagpenge til ledige dimittender; dem, der i forvejen har fået de dyreste uddannelser og mest i su.
Det kunne vi sådan set godt gøre lidt bedre, og derfor er vi også bekymrede for, at regeringens eneste svar på det her problem er et partnerskab.
Vi er også bekymrede, ligesom jeg kunne høre Dansk Folkepartis ordfører var, for de nye udmeldte beskæftigelsesmål, hvor det med at skaffe kvalificeret arbejdskraft ikke længere er en målsætning.
Man har også fjernet målsætningen om at få andelen af folk på offentlig forsørgelse til at falde.
Det er en skam.
Og vi har lidt svært ved at se, hvordan de to målsætninger, der bliver fjernet, og et partnerskab skal løse det problem med, at f.eks. 30 pct. fra sundhedsområdet på RUC ender i dimittendledighed.
Men det er måske ikke så vigtigt for regeringen.
Det er vigtigere bare at tale om det hele i stedet for at gøre noget.
I forhold til det konkrete forslag fra Liberal Alliance kan vi ikke støtte lige præcis det forslag.
Og det skyldes, at vi sådan set har – og det kan godt være, det er naivt – en forhåbning om, at vi kan presse regeringen, at vi sammen kan få regeringen til at blive en lille smule mere ambitiøse på det her område.
Det kunne f.eks. handle om at modernisere dimensioneringen, så der er færre, der uddanner sig direkte til arbejdsløshedskøen.
Det er ikke nok at sige, man skal tage et job i Netto eller Bilka; vi skal måske også gøre noget for, at folk rent faktisk gør det.
Og så kunne det helt lavpraktisk handle om at finde ud af, hvad der rent faktisk ligger i det her partnerskab, som jo i lang tid er kommet lige om lidt.
Så i Venstre står vi parate i startboksen som en frisk væddeløbshest, der bare venter på at komme ud på banen.
Vi vil så gerne løse de her problemer, men vil regeringen egentlig også det?
Vi venter stadig væk på svaret.