Mette Frederiksen (S), 2022-10-04:
Deres Majestæt, Deres Kongelige Højheder, Folketingets formand, ærede medlemmer af Folketinget og alle jer, der ser med.
Den ene er om en pige, der var så genert, at hun gemte sig for sine fætre og kusiner, når de var på besøg, men som 12-årig skrev hun i sin dagbog, at nu ville hun ikke længere blive rød i hovedet, når fremmede talte til hende; den anden er om en ung mand, der mistede sine to første børn kun 7 uger og 3 måneder gamle, og som på den mest barske måde erfarede, hvor uretfærdigt livet kan være, men som holdt sammen med sin kone og fik en dejlig familie, og som trods tragedien altid har evnet at være der for andre; den tredje er om en dreng, som stammede voldsomt, holdt sig for sig selv og blev drillet i skolen, men som fik mere og mere selvtillid, da en pige i klassen tog ham i forsvar, og som aldrig siden har været bange for at gå sine egne veje og mene noget andet end de fleste.
Det er tre historier om glæde og smerte, sejre og nederlag, håb og bekymringer.
Det kan være historier om os alle sammen, hver enkelt af os, og historier om en nation og et folk, om viljestyrke og stolthed, om stærke fællesskaber og om de resultater, man kan nå, hvis man arbejder for det og er fælles om det – altså det der særlige danske om ikke at klare sig på trods og nok så vigtigt om at klare sig i kraft af andre.
Hvis du tror, du er for lille til at gøre en forskel, så prøv at sove med en myg.
Men faktisk handler historierne om tre af jer, som sidder her i salen i dag.
Kære formand, jeg vil gerne bede om din tilladelse til for en kort bemærkning at henvende mig direkte til dem.
Kære Marianne, du har fortalt, at du var så genert som barn, at du ikke turde fortælle din klasse, at du havde fødselsdag.
Du havde ellers to poser flødebolsjer med.
I stedet for at dele bolsjerne ud ventede du, til du havde fri; du gik ned ad gangen som den sidste i klassen, fandt en åben dør til et tomt omklædningsrum; du satte dig ind og spiste alle flødebolsjerne selv.
Kære Henrik, du har sagt, at sorgen over tabet af dine to piger har formet dit liv og måden at tænke og tackle tilværelsen på.
Os, der kender dig, ved, at du elsker din hustru, Bente, selv om det vist ikke er det letteste for dig at sige.
Sådan sagde du i en samtalebog om det at være blevet en moden mand.
Det er en bog, der også handler om det erotiske, hvor du er citeret for noget, der er meget sigende for også din tilgang til politik, nemlig – og jeg citerer: Heller ikke hvad angår seksuallivet, gider jeg tage eventuelle sorger på forskud.
Kære Bertel, kun 4 år gammel blev du indlagt på hospitalet med en sprængt blindtarm; du lå på en stue med 20 andre børn; du græd utrøsteligt; en oversygeplejerske så strengt på dig og sagde: Hvis du ikke holder op med at græde nu, får du aldrig din mor at se igen.
Du holdt op med at græde, men da du kom hjem, var du begyndt at stamme.
Det gjorde indimellem din far utålmodig, men din mor sagde: Hvis du ikke kan sige det, kan du synge det.
Du syntes vistnok, at det var en tåbelig idé, men siden har du alligevel beriget os andre med både dine sange og dine taler – så sent som i dag.
Der er altid en vej, man skal bare finde sin egen, og det gjorde du.
Du er ikke meget for gruppearbejde.
Ifølge dig svarer det til at dele hinandens uvidenhed.
Nogle vil måske mene, at jeg har det lidt på samme måde.
Men i dit selskab, Bertel, der vil jeg nu også tro, at de færreste er mere vidende end dig.