Louise Brown (LA), 2023-02-07:
Tak for det.
Jeg har glædet mig til at stå her i dag til min debut på denne landets fineste talerstol.
Så tak for forslaget, og tak til de mange borgere, der har skrevet under, så vi i dag kan stå her, om end lidt forsinket, og debattere forslaget.
Det her borgerforslag er enormt sympatisk og vedkommende.
Desværre er der familier, der oplever, at den ene forælder pludselig dør, enten på grund af sygdom eller ulykke.
Og uanset hvad årsagen er, er det altid en tragedie for familien.
Det er desværre ikke noget, vi kan lovgive os ud af; det er ikke noget, vi selv kan styre.
Døden er et vilkår, men jeg er sikker på, at de fleste af os ønsker, at den kommer så sent som muligt.
Jeg har hørt forældre, der har mistet et barn, udtale, at det er noget af det mest forfærdelige, man kan opleve.
Det er ikke en naturlig rækkefølge.
Det skal være forældrene, der går bort først.
Ja, det skal det, men det er jo heller ikke meningen, at forældre skal gå bort, mens deres børn er små.
Jeg synes ikke, man skal måle sorg, for det er jo ikke til at vide, hvordan det føles inden i andre mennesker, men jeg er sikker på, at det at miste en forælder alt, alt for tidligt også er ekstremt smertefuldt.
Det er også forkert.
Og når man er meget lille, forstår man måske ikke, hvad det er, der sker.
Urimeligheden i det kan være svær at forstå og at leve med.
Derfor er det også vigtigt, at der er nogen, der taler med børnene om det og med den efterladte forælder og de andre pårørende.
Jeg kender selv flere familier, hvor den ene forælder er gået bort – i én familie på grund af en bilulykke, i en anden på grund af en hjerneblødning, og i en tredje og en fjerde var det opslidende cancerforløb.
Men Viola og Hasse havde lige fundet hinanden; de var glade og lykkelige, og sammen fik de lille Louis.
Desværre fik de ikke lov til at opleve kærligheden sammen særlig længe.
Hasse fik cancer.
De kæmpede længe, og ad flere omgange så det faktisk også lysere ud, men til sidst kunne Hasses krop ikke mere.
Louis var 5 år, da hans far døde.
Det er ikke engang et år siden, og de kæmper stadig med sorgen.
Jeg har stor sympati for det her borgerforslag, og selvfølgelig skal der være nogen, der kan hjælpe, hvis en familie har brug for hjælp, og det er der altså heldigvis også allerede.
Jeg har gennem flere år arbejdet i et frivilligcenter.
Frivilligcentrene er til for at støtte alle de frivillige foreninger, der rundtom i landet hver eneste dag arbejder for at gøre livet nemmere for bl.a. udsatte borgere.
Og man er udsat, når man er i sorg.
Ens hverdag er blevet revet væk under en, og alt det, man troede var normalt og leverpostej, er pludselig væk.
Man er i krise.
Gennem mit arbejde her er jeg stødt på en masse forskellige foreninger og tilbud, hvor man netop tager sig af mennesker i sorg – familier i sorg, børn i sorg.
Jeg kan bl.a. nævne folkekirkens sorggrupper, Skyggebørn, Søskendekram, Kræftens Bekæmpelses sorggrupper, Det Nationale Sorgcenters Sorglinjen, og så er der Selvhjælp Danmark, som over hele landet også tilbyder sorggrupper til børn og voksne.
Og det her er bare et udsnit.
For det er det, Danmark kan, Foreningsdanmark, og det skal vi værne om.
Og som jeg har hørt så mange gange før, og som jeg selv har citeret et utal af gange: De frivillige kan noget, som de professionelle ikke kan.
Når jeg har talt med udsatte borgere om deres frivillige tilbud, er det netop det, de sætter pris på – at det netop ikke er mennesker, der får løn for at hjælpe dem, som hjælper, men mennesker, der gør det, fordi de har lyst til det.
Og hermed siger jeg ikke, at alle de meget dygtige og kompetente medarbejdere, vi har derude i det offentlige, ikke har lyst til at udføre deres arbejde, for selvfølgelig har de det – det er jeg helt overbevist om – men det gør altså en forskel, om du får løn eller ej.
Det betyder noget for modtageren.
Det er klart, at i visse tilfælde skal der professionel hjælp til.
En frivillig kan ikke fjerne en nyre, bare fordi han har lyst til det – det kan han måske godt, men det er nok ikke med helt det samme udfald, som hvis det var en kirurg, der gjorde det.
Så jeg underkender slet ikke det, de fagprofessionelle kan og gør.
Og nogle gange er der brug for dem, og i de tilfælde er jeg også sikker på at der er nogle, der hjælper, nogle, der holder hånden under de mest sårbare familier og sørger for at tilbyde dem den rette hjælp eller guide dem i retning af, hvor hjælpen findes.
For ingen skal stå alene, hvis de har brug for hjælp.
Danmark har heldigvis en stor mængde tilbud til familier i sorg, både frivillige og professionelle.
Så lad os sammen gøre, hvad vi kan, for at gøre hinanden opmærksomme på dem, så vi alle kan få den hjælp, vi måske har brug for, hvis ulykken skulle ramme.
Jeg forstår fuldt ud, at det kan være svært selv at række ud til nogle af de her frivillige organisationer, når man er i dyb sorg, og derfor kan der også være behov for en mere struktureret indsats.
Jeg synes dog ikke, der er behov for at opfinde et nyt statsligt system med statsansatte sorgkonsulenter, men der kunne godt være en idé i, at staten gennem de mange dygtige frivillige organisationer kan tilbyde en mere struktureret indsats til de familier, der rammes af sorg, og som ikke selv har overskud til at søge den hjælp, de har brug for.
Tak for ordet.