Mai Mercado (KF), 2018-05-23:
Tusind tak.
Beslutningsforslaget, B 109, vil pålægge regeringen senest den 1. januar 2019 at pålægge kommunerne, at borgere med en psykisk lidelse, der bor i egen bolig, har let adgang til et socialt akuttilbud, og det foreslås sådan helt konkret, at alle kommuner med undtagelse af de allermindste forpligtes til at etablere sociale akuttilbud til mennesker i akut psykisk krise, som har døgnåbent og har døgnåben akuttelefon, mulighed for overnatning samt en udkørende funktion.
Forslagsstillerne vurderer, at forslaget vil koste cirka 230 mio. kr. det første år og 205 mio. kr. årligt efter etablering, og de foreslår at finansiere forslaget ved at genindføre en udligningsskat på pensionsudbetalinger.
Jeg vil gerne indlede med at sige, at jeg synes, at der er tale om et rigtig sympatisk forslag, som har nogle rigtig gode intentioner bag sig.
Det er vigtigt, at mennesker med psykiske lidelser får den rette hjælp til at klare sig i egen bolig, og at de trives der.
Jeg deler også glæden over, at de sociale akuttilbud, der er blevet afprøvet og udbredt med finansiering fra satspuljen, har vist gode resultater og har hjulpet rigtig mange mennesker, der har haft det svært, når de har oplevet akutte psykiske kriser.
Der er imidlertid en række forhold, der gør, at regeringen ikke kan støtte forslaget om at pålægge kommunerne at etablere sociale akuttilbud.
Projekterne med afprøvning og udbredelse af sociale akuttilbud har som nævnt vist gode resultater, og derfor har et enigt Folketing også sørget for, at der er etableret en lovhjemmel, så alle kommuner kan oprette sociale akuttilbud i samarbejde med andre kommuner, regioner og private leverandører.
Bl.a. har langt de fleste af de kommuner, som har været en del af satspuljeprojekterne med akuttilbud, valgt at videreføre akuttilbuddene efter projektets afslutning, og de fem kommuner, der var med i den første afprøvning, der indgik i satspuljeaftalen fra 2008, har stadig væk akuttilbud.
Socialstyrelsen er bekendt med, at i alt 18 kommuner i dag har eller overvejer at oprette akuttilbud.
Det viser, at kommunerne sagtens kan drive akuttilbud og få gavn af dem, uden at Folketinget behøver at påtvinge det, og derfor vil det også være unødvendigt at gøre det til et egentligt lovkrav.
Med den nye hjemmel kan alle kommuner gå i gang, hvis de vil, og jeg tror, at rigtig mange kommuner vil se potentialet og glæde sig over de muligheder, som de altså har fået fra og med den 1. januar i år.
Det leder mig så over til at sige, at det jo netop ikke er sikkert, at et socialt akuttilbud vil være det mest hensigtsmæssige i alle kommuner.
Kommunerne kan i dag vælge at etablere akuttilbud, men de har også mulighed for at vurdere, hvorvidt et socialt akuttilbud er det mest relevante i forhold til kommunens øvrige tilbud og indsatser for målgruppen generelt.
Et socialt akuttilbud er et supplement til kommunernes eksisterende indsats efter serviceloven, og der kan være forskellige måder, hvorpå det altså er mest hensigtsmæssigt at supplere den indsats afhængigt af den lokale kontekst.
Generelt skal vi undgå at føre en one size fits all-socialpolitik.
Kommunerne er forskellige og har forskellige indsatser, og kommunernes borgere har forskellige behov.
Det underbygges af, at evalueringen af projektet med udbredelse af akuttilbuddene viser, at der var stor variation i antallet af henvendelser til de sociale akuttilbud.
Som reglerne er i dag, kan kommunerne i høj grad også vælge at etablere et socialt akuttilbud, der er tilpasset det behov, der måtte være i deres lokalområde.
Nogle steder kan det være oplagt at have en udkørende funktion, andre steder kan det være afgørende, at man kan overnatte.
I beslutningsforslaget er begge dele et krav, og det betyder, at der vil være stor risiko for, at vi forpligter kommunerne til at oprette funktioner, som der sådan set ikke er en efterspørgsel efter.
Det vil være spild af ressourcer, som jo kunne gøre mere gavn på andre måder.
I dag er det også muligt at oprette akuttilbud i samarbejde med andre kommuner, og det kan give rigtig god mening i nogle områder, at kommunerne ikke absolut skal oprette hver deres tilbud.
Det kan også bidrage til, at der er de nødvendige specialiserede kompetencer til stede.
Dette risikerer vi altså ligeledes at underminere ved at pålægge langt de fleste kommuner, at de skal oprette særskilte tilbud.
Endelig er det selvfølgelig også relevant at nævne, at forslaget medfører væsentlige udgifter.
Det er imidlertid Børne- og Socialministeriets vurdering, at det kan komme til at koste omkring 450 mio. kr. i etableringsåret og 420 mio. kr. herefter.
Det er afgørende for mig, at vi bruger pengene på socialområdet, så det bliver allermest til gavn for borgerne, og derfor er det også vigtigt, at vi prioriterer rigtigt.
Her er der tale om midler i en størrelsesorden, der vil kunne give et markant løft af indsatsen for hele målgruppen, hvis de bliver anvendt rigtigt.
Prøv at tænke på, hvad man kunne bruge 400 mio. kr. til.
Der ville man kunne styrke indsatsen i hele socialpsykiatrien, på handicapområdet eller for udsatte børn og unge betydeligt, og derfor mener jeg ikke, at vi skal bruge dem på at pålægge kommunerne indsatser, de allerede kan iværksætte i dag, hvis den enkelte kommune vel at mærke vurderer, at det vil gavne deres borgere.
Jeg vil runde af med en kort opsummering: Jeg synes, at forslaget er sympatisk, men det er således, at kommunerne allerede i dag har mulighed for at oprette sociale akuttilbud, og jeg mener desuden ikke, vi skal fratage kommunerne muligheden for at tilrettelægge deres indsats efter deres borgeres konkrete behov.
Derudover vil forslaget kræve en meget stor økonomisk prioritering – en prioritering, jeg mener vil kunne gøre mere gavn på andre måder.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte forslaget.
Når det er sagt, håber jeg, at flere kommuner end dem, der allerede er i gang, vil se potentialet i sociale akuttilbud og vil udnytte den mulighed, vi har givet dem, for at oprette dem.