Peder Hvelplund (EL), 2020-01-24:
Tak for det, formand, og tak til Dansk Folkeparti for at stille den her vigtige forespørgsel.
Det er jo et utrolig relevant emne, men det er også meget følelsesladet, for dybest set er det her jo en debat om, om menneskeliv og livskvalitet kan gøres op i penge.
Og det må vi bare konstatere at vi gør i sundhedsvæsenet hver eneste dag – når der ikke er plads til den ældre medicinske patient på sygehuset, og patienten bliver udskrevet for tidligt, selv om der ikke er tilstrækkelig pleje klar i hjemmekommunen; når der er en borger med psykisk sygdom, der bliver afvist i akutmodtagelsen, fordi der ikke er plads; når personalet er så presset, at der ikke bliver tid til den nødvendige overlevering, omsorg eller medicinering; eller når der ikke stilles tolk til rådighed for patienter uden tilstrækkelige sprogkundskaber.
Det handler alt sammen om prioriteringer, hvor helt nødvendige opgaver ikke bliver løst.
Og det har menneskelige omkostninger til følge.
Derfor skal vi både sikre tilstrækkelige midler, men vi skal også sikre, at de midler, vi har, bliver prioriteret bedst muligt.
Det skal vi også, når det handler om prioritering af udgifter til medicin.
Siden 2007 er udgifterne til medicin fordoblet.
Udgifterne fortsætter med at stige, og det gør medicinalindustriens profit i øvrigt også.
Derfor blev Medicinrådet i 2017 nedsat som et uafhængigt råd under Danske Regioner med henblik på at sikre en hurtig og ensartet ibrugtagning af ny medicin på tværs af sygehuse og regioner.
Det skulle stille større krav til dokumentationen af medicinens effekt, sikre et stærkere grundlag for prisforhandlinger og udbud.
Og herudover skal Medicinrådet forholde sig til Folketingets syv principper for prioriteringen inden for sygehusmedicin, nemlig omkring faglighed, uafhængighed, geografisk lighed, åbenhed, hurtig ibrugtagning af ny effektiv medicin, mere sundhed for pengene og adgang til behandling.
For det er netop ikke noget, vi som politikere har kompetencer til at vurdere.
Og derfor er det også vigtigt, at vi respekterer deres indsats, og at vi afholder os fra at blande os i deres afgørelser i tide og utide, fordi det er følsomt, og fordi vi netop har udstyret dem med en opgave.
Men det er klart, at vi skal vurdere de rammer, de arbejder inden for.
Og det er jo især det syvende princip omkring adgang til behandling, der har været til diskussion.
Og det er til dels også forståeligt, for ingen kan vel forestille sig den afmagt og desperation, man bliver ramt af, hvis en behandling bliver afvist.
Man bliver fuldstændig uskyldigt taget som gidsel, som vi også diskuterede tidligere, i et spil om evidens, effekt og pris.
Der er slet ingen tvivl om, at gidslet er patienten og de pårørende – en dybt ulykkelig situation.
Men hvem er det, der er gidseltageren
Er det det offentlige, der ikke vil punge ud, eller er det medicinalindustrien, der prissætter for højt og ikke tilbyder gennemsigtighed i forskningsresultater bag præparatet?
Der er jo næppe et helt entydigt svar.
Men jeg synes, det er indlysende, at vi bliver nødt til at se på medicinalindustriens prissætning.
Medicinalindustrien prissætter ikke efter, hvad der har været af omkostninger til forskning og udvikling.
De prissætter netop efter, hvad samfundet ville have af udgifter, hvis præparatet ikke fandtes.
De leverer ikke gennemsigtighed i prissætning og omkostninger.
De forlanger non-disclosure agreements, der betyder, at andre lande ikke kan se, hvad vi har betalt for produktet, fordi de vil forhindre konkurrence.
Derfor tror jeg, det er helt afgørende, at vi får set på forudsætningerne for, at medicinalindustrien kan prissætte så højt.
Og derfor mener jeg heller ikke, at løsningen på det her problem er at flytte opgaver ud af Medicinrådet.
Medicinrådet har ændret metoder her i januar 2019 i forhold til de små diagnosegrupper og sjældne sygdomme.
Jeg synes, det er helt fornuftigt at have fokus på udvikling, for det er klart, at der er en særlig udfordring ved netop de sjældne diagnoser, også i forhold til om fagudvalgene har tilstrækkelig viden, ressourcer og kompetencer i forhold til lige præcis dem.
Men jeg synes grundlæggende, vi skal respektere Medicinrådets arbejde; det er en vanskelige opgave, vi har stillet dem.
Til gengæld skal vi kæmpe for bedre kontrol med medicinalindustrien i forhold til deres lukkethed og deres høje prissætning – en kamp, som vi hidtil i Danmark desværre har været meget fodslæbende i forhold til, og det har haft store konsekvenser for sundhedsvæsenets patienter og personale.
Enhedslisten støtter derfor det forslag til vedtagelse, som den socialdemokratiske ordfører tidligere læste op.