Kirsten Normann Andersen (SF), 2017-04-20:
Tusind tak, hr. formand.
Tak til Dansk Folkeparti for at sætte vilkårene for demente på dagsordenen.
Men lad mig allerede indledningsvis afsløre, at jeg rigtig gerne havde set, at Dansk Folkeparti havde været lidt mere rummelige, hvad angår målgruppen i den her debat.
Jeg er helt enig med fru Liselott Blixt i, at vi skal se på de arbejdsmarkedspolitiske vilkår for mennesker med demens, men også for øvrige patientgrupper med progredierende sygdomme, f.eks. parkinson, sclerose osv.
Fælles for de diagnoser er nemlig, at det desværre kun bliver værre.
At få en diagnose, hvis eneste sikre prognose er, at det bliver værre, er alvorligt for den enkelte og for eventuelle pårørende.
Det kan selvsagt afføde en krise i sig selv.
Men de fleste patienter bliver også hurtigt klar over, at diagnoser fordrer, at man meget hurtigt begynder at forholde sig til situationen.
I nogle tilfælde kan udviklingen af sygdommen forsinkes med målrettet træning, men samtidig bliver det hurtigt nødvendigt at tilrettelægge hverdagen efter de nye betingelser.
Almindelige hverdagsopgaver bliver ofte sværere at overkomme, og det er næsten fuldtidsarbejde i sig selv at sørge for at forhindre sygdommen i at tage for meget magt for hurtigt.
For det er stadig væk kun et spørgsmål om tid.
For nylig var jeg sammen med en kvinde på min egen alder – det vil sige, at hun var i sin bedste alder – som lige havde fået konstateret alzheimer.
Hun mistede straks sit arbejde, som hun ikke længere magtede, skønt hun rigtig gerne ville beholde det.
Men arbejdspladsen havde ikke råd til at beholde en medarbejder, som ikke længere kunne udfylde pladsen.
Hun magtede i den grad ikke at prøve kræfter med nye kolleger og nye arbejdsopgaver, alt imens hun også skulle håndtere kriserne på grund af sygdommen her midt i livet.
Det fører mig til at minde sundhedsordførerne, som vi jo er mange af i dag, om, at vi i arbejdet med demenshandlingsplanen har beskæftiget os rigtig meget med samfundet.
Vi har f.eks. bevilget midler til forsøg med demensvenlige byer, men den sagsbehandler, som skal håndtere den nydiagnosticerede borger med demens, har ikke nødvendigvis den viden om, hvordan de arbejdsmarkedspolitiske krav, vi stiller til demente borgere, kan påvirke sygdommen.
Det er et faktum, at borgere med demens oftest skal bruge rigtig mange ressourcer på at opretholde en så normal hverdag som overhovedet muligt.
Stiller vi krav, som den demente borger ikke kan honorere, er der meget stor risiko for, at vi faktisk forværrer sygdommen.
Det kan i forvejen være svært at holde styr på tiden, holde styr på rutiner i den personlige pleje, holde styr på, hvor mange skefulde kaffe der skal bruges til en kande kaffe.
Sågar kan det være svært at tælle og blive ved med at huske, hvor man er nået til.
Hånden på hjertet, venner, hvor mange jobs har vi, der kan rumme den slags udfordringer?
Nej, vi skal ikke parkere mennesker på førtidspension.
Jo, det kan være godt at blive udfordret, også selv om man er syg, men det skal ske på en måde, så vi undgår at forværre sygdommen, og på en måde, så vi sikrer den syge et værdigt liv.
Mennesker med demens eller andre progredierende sygdomme skal hjælpes til et så godt liv som overhovedet muligt.
Nederlagene kommer i forvejen til at stå i kø, i takt med at man mister færdigheder.
Den udvikling skal vi på ingen måde skubbe til med krav, som den syge borger ikke selv mener at kunne honorere.
Det har gjort mig rigtig ondt at erfare, at mennesker med demens er blevet udsat for arbejdsprøvninger, som de ikke selv mener at de magter.
Det var ikke meningen med lovgivningen, at vi ville gøre mennesker fortræd.
På samme måde tror jeg heller ikke, at sagsbehandlere har som mål at plage mennesker så meget som muligt.
Derfor bakker jeg også op om forslaget til vedtagelse fra beskæftigelsesministeren, men vil samtidig også understrege, at vi som forligsparti vil tage den her problemstilling med, når aftalen skal evalueres i efteråret.