Ole Birk Olesen (LA), 2021-01-21:
Tak for det.
Vi mennesker stilles over for mange valg i tilværelsen, og nogle er sværere end andre, men et af de svære valg må være – det er det i hvert fald for mange – om man skal være virksomhedsejer, eller om man skal være lønmodtager, altså om man skal have sin egen virksomhed og eventuelt ansætte nogen i den, eller om man skal lade sig ansætte i andres virksomheder.
Der er jo forskellige præferencer.
Nogle foretrækker den mere trygge lønmodtagertilværelse, hvor man blot skal gå hen og sige: Jeg har noget arbejdskraft, og det kan du bruge – ansæt mig.
Og så får man hver måned en løn ind på kontoen.
Ganske vist har man ikke en mulighed for at skabe en virksomhed, som muligvis bliver rigtig meget værd, så man kan blive millionær og leve på den grønne gren, men til gengæld løber man heller ikke risikoen for, at det hele går galt, og at man mister sin opsparing eller ligefrem ender med gæld, og den her lønmodtagertilværelse er der mange, der foretrækker – måske endda de fleste.
Forudsætningen for, at man kan vælge det mere trygge lønmodtagerliv, er, at der er nogle andre, der vælger det mere utrygge liv som virksomhedsejer.
Og det, der kan motivere folk til at være virksomhedsejere, er selvfølgelig en eller anden idé om, at man kan noget, som verden har brug for – noget, som man bør sætte i gang, noget, man bør producere og lægge på butikkernes hylder – men det handler også om, hvad der er i det for den enkelte rent økonomisk, og hvad der omvendt er af omkostninger: Hvor meget arbejdstid skal jeg lægge i det her, og hvor meget får jeg til gengæld tilbage?
En stor del af de byrder kommer fra det offentliges regler, og de kan være svære at overskue, og det kan være så svært at overskue, at man bliver nødt til at have professionel hjælp til det og betale penge for den hjælp, men ofte sidder i hvert fald mindre virksomhedsejere med al bøvlet selv.
I vores gamle VLAK-regering havde vi et fortløbende arbejde under ledelse af de to erhvervsministre, der var i den regering, med at lette byrderne for folk, der har egen virksomhed, og det foregik, som hr. Rasmus Jarlov også har fortalt om her, meget minutiøst, ved at man opgjorde byrderne på den måde, at man omregnede deres omfang til kroner og øre.
Og så sagde vi simpelt hen, at hvis vi indførte byrder for 1 mia. kr. eller 100 mio. kr. på erhvervslivet, så skulle vi altså også fjerne byrder for mindst 1 mia. kr. eller 100 mio. kr.
Og vi havde ovenikøbet den ambition, at vi skulle fjerne flere byrder, end vi pålagde, sådan at der kom et minus på byrdekontoen, altså færre byrder for virksomhederne, og det forfulgte vi hver eneste dag og i alt, hvad vi lavede.
Det har den her regering stoppet.
Det ønsker den her regering ikke – den slags går den her regering ikke op i.
Og det synes jeg er mærkeligt, for hvorfor går man ikke op i det?
Altså, det er da fornuftigt, hvis man indfører nogle byrder, som er uundgåelige, og som bør indføres, så at kigge på de samlede byrder og se på, om der er nogle andre, som til gengæld er overflødige, og som vi med god ret kunne fjerne, fordi de ikke længere tjener et formål, eller fordi de er udformet på en dum måde, så vi kunne lave det klogere.
Hvorfor vil man i den nye regering ikke videreføre ambitionen om på byrdefronten at gøre det bedre at drive virksomhed i Danmark?
Hvad er den fornuftige forklaring på det?
Med hensyn til skatter og afgifter har den her regering allerede vedtaget skatte- og afgiftsforhøjelser, der cirka andrager 11 mia. kr.
– de 9 mia. kr. blev indført, før man gik i gang med at lave Arnepensionen, og så kom der så 2,2 mia. kr. ekstra til med Arnepensionen.
Det udrulles i disse år og i de kommende år, og derfor er vores forslag, at man fra 2021 til 2023 skal lade være med at hæve nogen skatter og afgifter.
Man skal hverken indføre nye skatter og afgifter eller hæve de skatter og afgifter, som man allerede har aftalt at man vil hæve.
Det koster nogle penge for statskassen, det er korrekt, men til gengæld bliver samfundet rigere.