runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Kaare Dybvad Bek (S), 2026-02-03:
Jeg synes, ordføreren er inde på noget vigtigt, der handler om: Hvad er det, der skaber det gode, solide arbejdsmarked, vi har?
Det er i hovedreglen ikke meget specifik lovgivning.
I hovedreglen er det jo det stærke samarbejde, der er på rigtig mange arbejdspladser mellem medarbejderne og ledelsen gennem deres organisationer eller bare i det daglige.
Det mener jeg også er den måde vi bedst håndterer de her ting på.
Det er også derfor, jeg mener, at en stor del af det psykiske arbejdsmiljø skal derud.
Der kan selvfølgelig være begrundelser for, at man ved nogle diagnoser har bestemte vilkår.
Men generelt skal det jo bare være sådan, at man kan gå på arbejde med et ordentligt psykisk arbejdsmiljø, ligemeget hvor man er.
Det næste relevante er at sige: Hvor kommer stress fra?
Der er jo en række kilder til, at man får stress.
Nogle af dem kan være arbejdsvilkår.
Det er en helt reel og meget, meget alvorlig problemstilling.
Men jeg tror også, det er vigtigt at holde fast i, at de mest stressede mennesker i vores samfund er førtidspensionister, og det kommer jo ikke af arbejdsvilkår.
Det kommer måske af den økonomiske situation, man er i.
Så der kan også være andre grunde til, at man får stress, end kun det, man oplever på sit arbejde.
Sólbjørg Jakobsen (LA), 2026-02-03:
Tak, og tak for talen.
Jeg synes egentlig, det er fuldstændig rigtigt set.
Det er meget nemt at sætte polemisk op.
Der er ingen, der nægter tallene bag det her.
Der er ingen, der benægter potentialet i, at vi bliver bedre til at håndtere stress på arbejdsmarkedet.
Jeg synes, det her forslag bærer præg af, at man tager en problemstilling, som alle kan være enige om.
Så tager man en løsning, som man på ingen måde har evidens for skulle afhjælpe den her problemstilling, og så kritiserer man andre for ikke at gå med til den løsning.
Det synes jeg er en uholdbar tilgang til politik.
Vil ministeren forholde sig til, om det er problematisk at lave særskilte rettigheder, alt efter hvilken diagnose man er sygemeldt på?
Altså, hvad med en, der mister et barn og bliver ramt af depression?
Hvorfor er det, man laver en rettighed i dagpengesystemet, der skal basere sig på, hvilken diagnose man har?
Det andet er bureaukratiet på sygedagpengeområdet, som vi lugede ud i sidste år, og som man her forværrer og fastlåser på en eller anden måde.
Og det tredje er jo, at det her kun vil være aktuelt, når det er en arbejdsgiver, der stiller sig på bagbenene, og man så mener, at løsningen må være at give en stressramt medarbejder redskabet i hånden, der siger: Du skal sige, at du skal være der.
Hvordan kan man tro på, at de arbejdsgivere, der ikke kan rumme stressramte, vil kunne reagere positivt på, at nu vil stressramte kunne blive ansat på de her vilkår?
Kaare Dybvad Bek (S), 2026-02-03:
Man kan godt være polemisk omkring det, og jeg kan også godt se det polemiske potentiale i at stille det op på den måde.
Men der er jo rigtig mange ting på vores arbejdsmarked, der er på den måde, at vi har en praksis for, at man efterspørger noget, som man som udgangspunkt tit får, og derfor virker det jo.
Jeg kan godt se, at hvis man sagde, at enhver arbejdsgiver ville sige nej, så ville sådan en ret ikke være noget værd.
Men hvis det er sådan, at de fleste arbejdsgivere faktisk ser positivt på det, så er retten jo faktisk noget værd, og så synes jeg ikke – selv om jeg selvfølgelig godt kan se, at det er sjovt at stille det op på den måde – at det er en retvisende måde at gøre det på.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Det er jo specielt, at man har retten til at spørge om at få en tilbagevendelsesplan, men ikke kan få retten til faktisk at få en tilbagevendelsesplan.
Altså, hvad er den grundlæggende forskel, når ministeren ser på det?
Det ene er en ret til at spørge.
Det er vel ikke særlig meget værd.
Men retten må vel gælde til, at man faktisk får det lavet.
Kaare Dybvad Bek (S), 2026-02-03:
Jo, det er selvfølgelig et politisk ansvar, at der er et ordentligt psykisk arbejdsmiljø, herunder at folk ikke bliver ramt af stress, herunder også, at hvis de bliver ramt af stress og bliver sygemeldt på baggrund af det, som f.eks. en del, desværre alt for mange, offentligt ansatte oplever, også en del privatansatte, så kan de komme tilbage på en ordentlig måde.
Det er jo derfor, vi har den regel, der siger, at du altid skal kunne komme til din arbejdsgiver og sige, at du gerne vil have en plan for, hvordan du kan komme tilbage, hvordan du kan fastholdes.
Der kan så være tilfælde, hvor en arbejdsgiver vil have svært ved det.
Hvis man kommer ud i Nordsøen og er der 3 uger, kan det måske være svært at få til at gå op, hvis man på en eller anden måde skal ind gradvis.
Men for de fleste arbejdspladser er det jo det rigtige at gøre, og det er også mit indtryk, at det bliver gjort de fleste steder.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Tak for ordet, og tak til ministeren for talen.
Nu sagde ministeren, at det i høj grad også er et anliggende for arbejdsmarkedets parter.
Det kan der jo være noget, der er, det mener jeg helt klart der er.
Men der er jo også en arbejdsmiljølovgivning i dag, og når vi snakker om stress, er det i høj grad det, der presser rigtig mange danskeres arbejdsmiljø i dag.
Så er der ikke også et politisk ansvar for at gennemgå, at arbejdsmiljøloven passer ordentligt på medarbejderne, men også sørge for, at man faktisk har mulighed for at blive rask igen og komme i job igen?
Kaare Dybvad Bek (S), 2026-02-03:
Nu er jeg stadig relativt ny på det her område, og i forhold til noget af det, som Arbejdstilsynet laver, synes jeg da man burde bruge det bedre end f.eks. til at kontrollere, om der er en skriftlig rygepolitik.
Det er jo en af de ting, som Arbejdstilsynet kontrollerer i dag.
Der synes jeg da, det er bedre, at man gik ind og prøvede at få en bedre fornemmelse af det psykiske arbejdsmiljø.
Men essensen af det psykiske arbejdsmiljø, altså virkelig at komme under huden på det, tror jeg er svært, når man kommer som tilsynsmyndighed udefra.
Det tror jeg er noget, som skal komme fra selve arbejdspladsen.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Men det kan jo ikke være rigtigt, at vi siger, at der bare er en blankocheck til, at man leder på en måde, som gør medarbejdere syge – selvfølgelig først og fremmest, men også til, at man ikke sikrer rettigheder til en ordentlig tilbagevenden.
Der har ministeren jo også helt ret i, at det er hamrende dyrt.
Hvis vi ser på det offentlige område og generelt, hvor mange fuldtidspersoner det er, så er det 55.000 fuldtidspersoner, og det er jo enormt vigtig viden, de mennesker har, som simpelt hen går tabt.
Så kan ministeren måske være lidt mere konkret om, hvad vi så kan gøre for at hjælpe de her mennesker.
Kaare Dybvad Bek (S), 2026-02-03:
For det første er jeg fuldstændig enig i, at der selvfølgelig er en kæmpe omkostning.
Noget af det, som jeg personligt, vil jeg sige, synes er tankevækkende, når man ser på stressforholdene på det danske arbejdsmarked,
er jo, at det i meget høj grad er offentligt ansattes a-kasser, som oplever, at folk er stresssygemeldte – de sundhedsfagliges, lærernes, pædagogernes a-kasse er nogle af dem, der har en virkelig høj andel af folk, der er stressede – hvor man på det private arbejdsmarked, metalarbejdere, økonomer og andre, har det i meget, meget lavere grad.
Så jeg tror, der er noget af det, der handler om at blive bedre til at håndtere det, også for os som offentlige arbejdsgivere, i forhold til hvordan vi behandler de medarbejdere, som er ansat i den offentlige sektor.
Og så tror jeg, der er en del af det, som handler om også at se på det på en måde, hvor det ikke kun er Arbejdstilsynet, der skal håndtere stress, men at det i meget høj grad også bliver et spørgsmål om det samarbejde, der er lokalt med arbejdsmiljørepræsentanter, den daglige kontakt, der er omkring det stressmæssige, og de forhold på arbejdspladsen, der gør, at man har et sundt psykisk arbejdsmiljø.
Jeg tror, det er noget af det, vi også skal blive bedre til at håndtere og bedre til at få ud i det led, hvor det egentlig foregår på selve arbejdspladsen.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Det bliver ret tydeligt, at et godt arbejdsmiljø betaler sig, når vi kigger på den viden, vi har, om stress.
Hver eneste gang en stressramt får lov at starte gradvis op frem for at blive presset direkte tilbage, så sparer det faktisk statskassen for 27.500 kr.
Det vil sige, at det, at arbejdsgivere i alt for høj grad i dag bare siger nej til, at man kan komme gradvis tilbage, koster hundredvis af millioner kroner for staten, og samtidig tror jeg, at både ministeren og jeg jo ved, at det er langt, langt dyrere for den enkelte, der bliver ramt.
Når både lønmodtagere, men jo også fagbevægelsen rækker ud og siger, at der er brug for et værktøj her, så gør det virkelig indtryk.
Så hvis ikke det er det her forslag, ministeren tænker det skal være, hvad foreslår ministeren så?
Kaare Dybvad Bek (S), 2026-02-03:
Mange tak, formand.
Og tak til forslagsstillerne bag forslaget her.
Jeg vil helt åbent og ærligt sige, at jeg synes, at det er et utrolig vigtigt tema, og jeg har også meget stor sympati for det her forslag.
Der er alt for mange mennesker i Danmark, som bliver ramt af stress, og som også bliver sygemeldt fra deres arbejde, nogle endda i meget lang tid.
Det kan få alvorlige konsekvenser for folks helbred, deres arbejdsliv og deres familieliv.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi sørger for at sikre bedst mulige betingelser for, at man kan komme godt tilbage fra en stresssygemelding, når man er klar til det, men endnu vigtigere er det, at vi bliver langt bedre til at forebygge stress på vores arbejdspladser.
Det er arbejdsgiverens ansvar at tilrettelægge vores arbejde, så vi ikke bliver syge.
Forskning viser, som forslagstillerne også kommer ind på, at hvis man bliver ramt af stress, er det vigtigt, at der er en klar plan, aftaler med arbejdspladsen om opstart, optrapning over tid og tilpasning af arbejdsopgaver.
Her kan f.eks. en fastholdelsesplan være et rigtig godt redskab.
Efter sygedagpengeloven kan en sygemeldt lønmodtager anmode om at få udarbejdet en fastholdelsesplan, hvis det forventes, at man ikke kan vende tilbage til sit arbejde efter 8 uger.
Fastholdelsesplanen beskriver, hvordan man hurtigst muligt kan vende helt eller delvis tilbage.
Arbejdsgiveren kan dog efter de gældende regler afslå en fastholdelsesplan, hvis man vurderer, at det ikke er relevant.
Årsagen er, at det ikke altid giver mening på den enkelte arbejdsplads at få en medarbejder delvist tilbage.
Der findes nogle typer arbejde, hvor det kan være svært at have en delvis tilbagevenden.
Det kunne f.eks. være, hvis man arbejder på en boreplatform, hvis man er ansat som kabinepersonale, langturschauffør eller andre ting.
Jeg er fuldstændig enig i, at der er et stort potentiale i, at stressramte gradvist kommer tilbage i job, og jeg ved, at de fleste arbejdspladser gør meget for at finde løsninger, som gør det positivt og gør det til en god udvikling både for medarbejderne og for arbejdspladsen.
Jeg har selv haft en rundbordssamtale med en række medarbejdere fra både offentlige og private arbejdspladser for også at prøve at få et bedre greb om, hvad det er, man lykkes med, når man lykkes med at få folk tilbage fra stresssygemeldinger.
Jeg ved ikke, om den bedste måde nødvendigvis er at ændre lovgivningen, så arbejdsgiverne ikke længere kan afvise en medarbejders ønske om en fastholdelsesplan og at starte op på nedsat tid.
Det er en fuldstændig grundlæggende del af den danske model, at tilrettelæggelsen af arbejdet sker på den enkelte arbejdsplads, og det er også arbejdsmarkedets parter, der grundlæggende forhandler de vilkår, som det foregår på.
Der skal være fleksibilitet til, at den enkelte arbejdsgiver kan tilrettelægge, hvordan medarbejdere bedst muligt vender tilbage.
Muligheden for en gradvis tilbagevenden er et overenskomstanliggende, som bør tages i de forhandlinger, der er mellem medarbejderne, deres organisationer og arbejdsgiverne.
Med de ord vil jeg sige tak for ordet.
Victoria Velasquez (EL), 2026-02-03:
Det beslutningsforslag, som vi skal behandle nu, er skabt på baggrund af nogle meget dyre erfaringer.
Jeg tror, de fleste mennesker, uagtet om man bor på landet, i byen, eller hvor man er fra, hvad man arbejder med, eller om man er i eller uden for arbejdsmarkedet, føler stor medfølelse med dem, man måske kender, som er blevet sygemeldt med stress.
Samtidig er det også dyrt for os alle sammen.
Det koster vores samfund 55 mia. kr. om året.
Det her forslag er fremsat i salen af Enhedslisten og SF, men det er blevet skabt af de alt for mange, som har oplevet, hvor svært det har været at komme tilbage igen efter en stresssygemelding, og især af mange af deres fagforeninger, i særdeleshed HK, som har kvalificeret det.
Med forslaget pålægges regeringen inden udgangen af det her folketingsår at fremsætte et lovforslag, der sikrer, at arbejdsgivere ikke kan afslå at lave en fastholdelsesplan for en sygemeldt lønmodtager, der kan give en mulighed for en delvis tilbagevenden til arbejdsmarkedet efter en stresssygemelding, når det er kommunens og lønmodtagerens ønske og lægens anbefaling.
Det her er enormt vigtigt for så mange mennesker, og det er ekstremt dyrt for vores samfund, så vi ser rigtig meget frem til og håber, at vi her i Folketingssalen kan nå frem til en enighed i det her spørgsmål.
Kaare Dybvad Bek (S), 2026-02-03:
Tak for ordet, og tak for bemærkningerne her til lovforslaget.
Det er jo implementeringen af to EU-direktiver om standarder for ligebehandlingsorganer.
Med lovforslaget udvides mandatet til Institut for Menneskerettigheder til at omfatte religion eller tro, alder og handicap.
Med tilføjelsen af nye områder skal instituttet bl.a. rådgive borgere og foretage undersøgelser om forskelsbehandling på baggrund af religion eller tro, handicap eller alder.
Direktiverne fastsætter desuden en række minimumsstandarder for ligebehandlingsorganets virke.
Med den måde, som Institut for Menneskerettigheder er etableret og fungerer på, lever Danmark allerede op til langt de fleste af direktivernes standarder i forvejen.
Derfor er lovforslaget også ganske kort og indeholder kun to de ændringer, som er nødvendige for at leve op til EU-forpligtigelserne.
Den ene ændring har jeg allerede nævnt.
Institut for Menneskerettigheder får religion eller tro, alder og handicap med som en del af deres formelle kompetenceområde.
På handicapområdet varetager instituttet i forvejen en del af opgaven som følge af forpligtigelserne i FN's handicapkonvention.
Den anden ændring vedrører en udvidet adgang for instituttet til at fremsætte henstillinger til offentlige og private aktører om indsamling af data om forskelsbehandling.
Det kan eksempelvis være, at instituttet foreslår at indsamle mere data om forskelsbehandling på baggrund af alder til en privat eller offentlig myndighed, som instituttet kan bruge i deres publikationer.
Hensigten med den adgang er altså, at instituttet kan anbefale private enheder, offentlige myndigheder, arbejdsmarkedets parter, virksomheder og civilsamfundsorganisationer at indsamle specifikke data.
Jeg har lovet at hilse fra Moderaternes ordfører og sige, at de støtter regeringens forslag.
Og så har jeg bare en enkelt bemærkning til den debat, der var her til sidst.
Det er jo præcis sådan, som jeg hørte den konservative ordfører og også LA's ordfører sige, at antallet af sager, der kommer til Menneskerettighedsdomstolen, på ingen som helst måde er definerende for, hvor mange sager det påvirker.
For når der er en dom hos Menneskerettighedsdomstolen, er man som myndighed i Danmark forpligtiget til at ændre lovgivningen eller ændre domspraksis hos domstolene.
Vi har f.eks. haft en sag om, at man mener, at nogle visumkategorier reelt udelukker folk fra at komme tilbage til Danmark.
Altså, hvis man forestiller sig, at nogen har en midlertidig udvisning på 6 år, men at deres visumkategori i det land, de kommer hjem til, er så lav, at de ikke kan vende tilbage, så betragter domstolene det, som om man reelt har en permanent udvisning.
Det vil sige, at man fastlægger en praksis, som vi bliver nødt til at forholde os til lovgivningsmæssigt.
Derfor er det ikke en rimelig fremstilling at sige, at der kun er 6 sager ud af 6.000, der er gået til domstolen, for de 6.000 sager kan i realiteten hver påvirke 1.000 andre sager, og derfor mener jeg, at de to borgerlige ordførere sådan set havde ret i de bemærkninger, som de havde i forhold til den debat, der var før.
Tak for ordet.
Helene Brydensholt (ALT), 2026-02-03:
Jeg fortsætter lidt i samme dur som Radikale Venstre.
Forestil jer en folkeskole, hvor børn ikke bare lærer at regne og stave, men lærer at være mennesker, og en skole, hvor trivsel ikke er noget, vi taler om, når noget går galt, men noget, vi bygger hele skolen op omkring.
Det er den folkeskole, vi i Alternativet drømmer om, og det er den folkeskole, vi tror på er mulig i fremtidens Danmark.
I dag ved vi, at alt for mange børn føler sig stressede, pressede og utilstrækkelige.
For en god skole er ikke den, der producerer flest testresultater, men den, der giver børn lyst til at lære, mod på livet og tro på sig selv.
I fremtidens folkeskole starter dagen ikke med præstation, men med nærvær.
Der er tid til at lande, tid til fællesskab og tid til at blive set.
Klasselokalet er et trygt rum, hvor forskellighed er en styrke, og hvor børn ikke måles op mod hinanden, men støttes i at finde deres egne veje.
Inklusionen var tænkt som noget smukt: Alle børn skulle have ret til at høre til i fællesskabet.
Men uden de nødvendige ressourcer, uden tid, uden nok lærere og pædagoger og uden faglig opbakning er inklusionen alt for ofte blevet en spareøvelse forklædt som ideal.
Resultatet har været børn, der føler sig forkerte, lærere, der føler sig utilstrækkelige, og fællesskaber, der er blevet presset i stykker.
Folkeskolereformen, som vi har nævnt flere gange i dag, ville styrke fagligheden, men i praksis har den betydet længere skoledage, flere krav og mindre frihed, mere måling og mindre mening.
For alt for mange børn er skolen blevet et sted, man skal overleve, frem for et sted, man glæder sig til at være.
Konsekvenserne ser vi jo bl.a. i det store antal børn, der ikke kommer i skole på grund af ufrivilligt skolefravær.
Alternativet forestiller vi os skoler med færre elever pr. klasse og flere voksne omkring børnene: lærere og pædagoger, der har tid og overskud, fordi trivsel også gælder dem, for børn trives bedst med voksne, der selv trives.
I Alternativet tror vi på, at læring sker bedst, når den giver mening, og derfor skal bevægelse, kreativitet, natur og praktisk læring fylde langt mere.
Skolehaver, værksteder, musik og kunst skal være lige så naturligt som dansk og matematik.
i fremtiden lærer også børn at mærke sig selv, at sætte ord på følelser, at samarbejde, lytte og at tage ansvar for hinanden og den verden, de er en del af.
Mental sundhed, demokrati og mangfoldighed er ikke ekstra fag; det er en del af hverdagen.
For hvis vi vil have et samfund i balance, må vi starte med børn i balance.
Fremtidens folkeskole, som jeg har ridset op her, er ikke en utopi.
Det er et valg – et valg om at sætte børns trivsel først, et valg om at tro på fællesskabet frem for konkurrencen og et valg om at give vores børn det vigtigste, vi overhovedet kan give dem, og det er tryghed, håb og mod på fremtiden.
Det kræver massive økonomiske investeringer i skolen og vores børn, og det er en prioritering, Alternativet altid vil bakke op om og gå forrest med.
Tak for ordet.
Lotte Rod (RV), 2026-02-03:
Meget gerne.
Jeg er både meget optaget af at give bedre mulighed for merit, sådan at dem, der arbejder i skolen, kan uddanne sig til at blive meritlærere, men faktisk også sådan at de lærere, som er læreruddannede, har muligheden for at få et år ekstra.
Så ja, vi vil i Radikale Venstre meget gerne være med til at styrke efteruddannelsesmulighederne.
Sara Emil Baaring (S), 2026-02-03:
Vil man så være med til at kigge på, hvordan vi får uddannet de uuddannede lærere, der er i vores folkeskole, altså de mennesker, der faktisk har tilvalgt at arbejde i vores fælles skole hver eneste dag?
Lotte Rod (RV), 2026-02-03:
Vores førsteprioritet i skolen er at få flere lærere.
Vi skal ikke finde på alle mulige andre projekter.
Vi skal ind at styrke fagligheden i skolen ved at have flere lærere.
Sara Emil Baaring (S), 2026-02-03:
Tak for det, og tak til ordføreren for talen.
Jeg er nu ikke helt så meget for det der generationstyveri, jeg synes man har gang i med det der børneløfte i Radikale Venstre.
Så hvis vi nu lige skal prøve at skalere det lidt ned fra de 15 mia. kr., hvor synes Radikale Venstre så, det kunne være vigtigst at sætte ind i forhold til folkeskolen?
Alex Ahrendtsen (DF), 2026-02-03:
Lad mig bare gentage eksemplet fra min tid i Odense.
To tredjedele af de ansatte har en frokostpause på 29 minutter; en tredjedel arbejder 39 timer om ugen, fordi de selv betaler deres frokostpause, mens to tredjedele får den betalt.
Hvorfor er frokostpausen på 29 minutter?
Jo, for hvis frokostpausen er på 30 minutter, skal de ansatte selv betale for frokostpausen
Det ville frigøre hundredvis af millioner fra en enkelt kommune, som man kunne bruge i folkeskolen.
Det foreslog jeg, dengang jeg sad i byrådet.
Det ville man ikke.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Så må man jo spørge: Hvilke af kommunens andre opgaver er det, at kommunen så skal spare på, altså er det ældreplejen, eller er det dagtilbuddene?
Det er jo grundlæggende sådan, at kommunen har en masse opgaver, de skal løse, og man sidder i hver enkelt kommunalbestyrelse i det her lande og prøver at gøre det så effektivt som muligt hver eneste dag.
Er der en enkelt kommune, hvor man kan pege på at der er nogle penge, der er blevet brugt forkert?
Helt sikkert.
Jeg ved, at Liberal Alliance engang kørte en kampagne om verdensmålskonsulenter, og jeg kom frem til, da jeg talte dem op, at der var seks ansatte i de danske kommuner.
Det er jo ikke noget, man kan finansiere meget for i den danske folkeskole.
Så man må blive lidt konkret: Hvad er det for nogle penge, man vil have over i folkeskolen?
Alex Ahrendtsen (DF), 2026-02-03:
Jeg synes egentlig, det er meget symptomatisk, at SF's svar altid er at hæve skatten.
Man kunne måske også bruge pengene fornuftigere og bruge dem på folkeskolen i stedet for på prestigeprojekter eller på et stort bureaukrati og flere ansatte.
Vi kender alle sammen groteske eksempler ikke bare fra folkeskolen, men også fra plejesektoren, hvor man bruger masser af tid på møder og underlig visioner, som der er penge til, i stedet for bare at koncentrere sig om det, der er ens opgave som kommune, nemlig at finde penge til folkeskolen og få den til at fungere, så det er et interessant sted for ansatte at være.
Så kommunerne bør prioritere og investere i folkeskolen.
Så Dansk Folkeparti er med på at bruge flere penge på folkeskolen, men det er kommunernes opgave at finde dem, og de skal finde dem inden for de eksisterende budgetter.
Sigurd Agersnap (SF), 2026-02-03:
Det synes jeg godt nok bliver en noget mærkelig og noget forvirrende diskussion.
Jeg ved, at hr. Alex Ahrendtsen har en kommunal baggrund, og derfor må hr. Alex Ahrendtsen jo også kende til både den sanktion, der er, hvis en kommune hæver skatten, og han må også kende til serviceloftet og anlægsloftet.
Kommunernes økonomi er jo i høj grad underlagt en styring inde fra Christiansborg.
Det er jo ikke sådan, at en kommune bare kan sige: Nu hæver vi skatten, og det kan vi finansiere folkeskolen for.
Så siger vi jo herinde på Christiansborg: Så tager vi halvdelen af pengene de to første år, og så tager vi en fjerdedel af pengene derefter.
Det vil jo sige, at de har meget, meget lidt at rykke med selv ude i den enkelte kommune.
Hvis jeg skal stille det som et spørgsmål, vil jeg spørge: Er det, hr. Alex Ahrendtsen siger, fuldkommen frihed til kommunerne til selv at disponere over deres økonomiske formåen og dermed også til selv at finde pengene til at investere i skolen?
Vil hr. Alex Ahrendtsen sætte dem fri i spørgsmålet om skatten?
Mai Villadsen (EL), 2026-02-03:
Endelig gjorde man det, og jeg er ikke uenig i et eneste ord, tror jeg, i den aftale, men jeg er meget ulykkelig over, at der ikke følger en krone med.
Det synes jeg simpelt hen er et svigt igen.