Maria Durhuus (S), 2026-02-24:
Der er en grund til, at retsstaten er noget af det mest værdifulde, vi har.
Den sikrer, at konflikter og forbrydelser ikke afgøres af den stærkeste, den mest indflydelsesrige eller den mest frygtede, men af loven.
Det lovforslag, vi behandler i dag, handler i sin kerne om netop det.
Hvem har retten til at dømme i Danmark?
Hvem har retten til at bestemme over andres frihed?
Er det selvbestaltede råd, religiøse eller sociale autoriteter eller parallelle strukturer, der opererer i det skjulte?
Vi ved, at der findes miljøer, hvor strafbare forhold, vold, tvang, trusler eller overgreb forsøges håndteret i lukkede fora.
Når uformelle instanser overtager funktioner, som i et demokrati tilhører domstolene, er det ikke harmløs konfliktløsning.
Det er en underminering af retssamfundet.
For hvad sker der i de rum?
Ofte mister offeret retten til uvildig behandling.
Ofte mister offeret retten til bistandsadvokat.
Ofte mister offeret retten til erstatning.
Og nogle gange mister offeret modet til overhovedet at stå frem.
Derfor kriminaliserer vi nu dem, der indgår i selve mæglingsrådet, når det sker med fortsæt til at unddrage en strafbar gerning fra offentlig retsforfølgning.
Det er et værn om retssikkerheden og et værn om ofrene.
Vi må samtidig erkende en realitet.
Den type råd opererer i det skjulte, og de lever jo i tavshed, med loyalitetspres og frygt for repressalier.
Hvis politiet ikke har de nødvendige redskaber, risikerer vi, at loven bliver symbolsk.
Derfor udvides adgangen til indgreb i meddelelseshemmeligheden i disse sager.
Men det er afgørende, at det ikke sker uden retligt værn.
Mistankekrav, indikationskrav, proportionalitet og domstolskontrol gælder fortsat.
Det betyder, at indgreb kun må anvendes, når det er nødvendigt og står mål med formålet.
Vi udvider ikke statens magt ukritisk.
Vi giver et målrettet værktøj til at bekæmpe en målrettet trussel mod retssamfundet.
En anden vigtig del af forslaget her er, at et æresrelateret motiv fremover i almindelighed skal være strafskærpende.
Æresrelateret kriminalitet har en særlig karakter.
Den rammer nemlig ikke kun individet.
Den har til formål at regulere en gruppe og regulere mennesker gennem frygt.
Når en ung kvinde straffes for selv at vælge en kæreste, når en person udsættes for vold for at forlade en religion, eller når nogen trues til at leve i strid med familiens normer, er det ikke bare en forbrydelse mod én person, det er et angreb på retten til selvbestemmelse.
I Danmark tilhører dit liv dig.
Du ejes ikke af din familie.
Du ejes ikke af et kollektiv.
Derfor skal det også afspejle strafudmålingen, når forbrydelsen udspringer af et ønske om at genoprette ære.
Endelig udvides tildækningsforbuddet til også at gælde på uddannelsessteder.
Uddannelse er ikke bare faglig læring.
Det er deltagelse i et fællesskab.
Ansigt til ansigt-kontakt betyder noget for undervisningen, og det betyder noget for dialog og for social tryghed.
Det er svært at forklare, hvorfor reglerne gælder på fortovet foran skolen, men ikke i klasselokalet.
Samtidig er det vigtigt at sige, at undtagelsen for anerkendelsesværdige formål består, og at reglerne gælder generelt uanset religiøst eller politisk udtryk.
Formålet er ikke at stigmatisere.
Det er at styrke fællesskabet og modvirke negativ social kontrol.
For hvis vi accepterer parallelle retssystemer, accepterer vi i virkeligheden, at magt kan erstatte ret.
Hvis vi accepterer æresrelateret vold som kulturelt motiv, svigter vi individets frihed.
Hvis vi accepterer tavshedens struktur, svigter vi ofrene.
Og det her lovforslag handler om at sige tydeligt, at vi ikke skal have selvbestaltede råd, religiøse og sociale autoriteter og parallelle strukturer, der opererer i det skjulte, udelukkende for at bekæmpe andres ret til frihed.
Danmark har ét retssystem, én fælles ramme for frihed, én fælles beskyttelse.
Derfor støtter Socialdemokratiet forslaget.
Tak for ordet.