Signe Munk (SF), 2023-05-23:
Tak for det.
Jeg er ved at læse en bog med titlen »Engang troede vi på fremtiden«.
Bogen er skrevet af Christian Bennike, som fortæller, hvordan fremtidsgejsten var næsten uknækkelig i 1990'erne og i begyndelsen af 00'erne, hvor han var barn og ung.
Jeg husker lidt den samme tidsånd.
Jeg er barn af 1990'erne.
Alle ville blive rigere og gladere og friere, og da vi gik i skole, fik vi at vide, at verden lå åben, mulighederne var uendelige, og ressourceknaphed fyldte intet i den brede bevidsthed.
Og når bare landene handlede sammen, skulle de nok blive enige om, at demokratiet var bedst, og hvis alle så tv-serien »Friends«, ville de stræbe efter at være ligesom os i Vesten.
Tiden emmede af, at politik ikke var sådan rigtig vigtigt.
Den frie økonomi klarede for os at bringe verden hen et sted, hvor det hele blev bedre.
Og globaliseringen gjorde verden mindre som en fin, hjælpende hånd for fremskridtet.
Men sådan ser verden ikke ud længere.
Tidsånden er gået fra optimisme til sortsyn, mener han.
Men det er netop også hans pointe, altså at sortsynet faktisk kan redde os.
Så tænker I måske: Er hun ikke gået forkert, hende fru Signe Munk; det her er ikke en bogklub, det er jo en klimadebat?
Men netop her synes jeg også, der er en væsentlig pendant til klimakrisen, for det er ikke ukuelig optimisme, der kommer til at redde os, det er nærmere den dybe bekymring og det sortsyn, om man vil kalde det det, som har indfundet sig.
Danskerne er bekymrede for klimaforandringerne på et niveau, vi ikke tidligere har set.
De ved godt, at klimaet gennemgår massive forandringer; de ved godt, at klimaforandringerne er menneskeskabte; og de ved godt, at vi ikke får styr på den globale opvarmning uden at lægge samfundet om og træffe politiske beslutninger.
Globaliseringen, teknologien, rige mænd med store virksomheder klarer det ikke for os; økonomien bliver ikke grøn af sig selv.
Men, som Christian Bennike også skriver: Sortsynet kan hjælpe os.
Og det skal være min pointe.
For når vi kender og erkender alvorligheden af klimakrisen, kan vi også lave den politik, det kræver af os.
Nu til det lidt mere konkrete: For vi står også med en klimaredegørelse, som regeringen har lagt frem, og man kan sige, at den jo vidner om, at der er lavet mange politiske aftaler, som tager fat på den grønne omstilling.
Der er lavet massive investeringer i CO 2 -fangst – alt sammen meget godt.
SF er med i aftalerne, og jeg har selv været med til at lave de fleste af dem.
Men det ændrer bare ikke på, at det ikke er nok.
Der skal mere til.
Særlig én klimamilepæl er lige om hjørnet, og det er 2025-målet.
Regeringen skriver i sin klimaredegørelse, og jeg citerer: »i løbet af regeringens første dage har vi fremlagt politik, der kan indfri 2025-målet.«
Men helt ærligt, det er jo bare blændværk.
Regeringen har fremlagt en grøn folder, ja, den var altså grøn, på et møde på Marienborg, hvor de skriver, at mængden af biobrændstoffer i diesel og benzin skal hæves.
Hvor meget ved vi ikke, og vi ved ikke, hvad det koster, og vi ved heller ikke rigtigt, hvordan de har tænkt sig at gennemføre det.
Det var så den venlige kritik.
For det forslag, der står i folderen, er jo reelt et grønt tilbageskridt.
Hvor vi i tidligere aftaler ville regne hele klimaaftrykket med, når biobrændstoffer skulle vurderes, er det nu ikke længere tilfældet.
Regeringen vil kun lave det halve regnestykke.
Måske ser det godt ud på papiret, men klimaet gavner det ikke nødvendigvis.
Det er en ommer.
Så klimaminister, når du nu tager 2025-målet alvorligt, så indkald til forhandlinger nu, så vi kan finde en grøn løsning på at nå 2025-målet.