Morten Messerschmidt (DF), 2023-04-21:
Tak, formand.
Vi forventer, at dommerne gør det, de er gode til, siger hr. Steffen Larsen fra Liberal Alliance.
Nej, altså, det, der står i grundloven, er, at dommerne har i deres kald ene at følge loven.
Det er det, vi forventer af dem.
Men så er der en række formildende omstændigheder i straffelovens § 82, som gør, at man i en række sager ikke når livstid, end ikke i sager, hvor gerningsmanden har slået flere ihjel, herunder sager, hvor dobbeltdrabet består i, at gerningsmanden er bekendt med, at ofret er en gravid kvinde.
Vi taler her om vel nok den mest alvorlige forbrydelse, man kan begå, og Folketinget har allerede taget stilling til, at der er en minimumsstraf, nemlig 5 år.
Det har jeg egentlig heller ikke hørt andre end måske lidt Enhedslistens fru Rosa Lund sætte spørgsmålstegn ved.
Vi vil altså ikke have domme for manddrab under 5 år.
Allerede der har Folketingets meget, meget brede flertal jo bevæget sig ind på dommernes domæne og er begyndt at blande sig i strafudmålingen.
Det ansvar kan man jo ikke bare løbe fra.
Altså, hvis man har sagt, at Folketinget kan blande sig i strafudmålingen, så må det også forventes, at man kan have en holdning videre ud over det.
Jeg har ikke hørt nogen heroppefra sige, at man kan angive, hvad det er for nogle af de i § 82 nævnte anliggender, som retfærdiggør, at man efter at have slået to personer ihjel skulle have en anden straf end livstid.
Alligevel er det det, der sker.
Der vil vi i Dansk Folkeparti derfor gerne hjælpe Folketinget med at få bragt ønsket, man har, i overensstemmelse med virkeligheden.
Det paradoksale er, at det er så enkelt, at hvis man bare vedtog et beslutningsforslag – eller hvis regeringen fremsatte et, skulle vi nok også gerne stemme for det – så kunne man slå det fast.
Så på overfladen er vi altså enige,
men i den praktiske verden er vi uenige, fordi man ikke vil blande sig i domstolenes strafudmåling, samtidig med at man gerne vil blande sig i domstolenes strafudmåling.
Nogle gange kan jeg godt forstå, at vælgerne bliver en lille smule mismodige.
Man kan jo spørge sig selv, hvorfor vi som samfund overhovedet straffer.
Det er vigtigt; det er vigtigt.
Så er der spørgsmålet om at sende et signal, et individualpræventivt signal, som gør, at gerningsmanden, inden han realiserer gerningen, lige tænker sig om og tænker, at samfundets straf ikke står mål med det her, og bremser sig selv.
Man kan sige, at der også er en vis form for præventiv effekt i at sætte folk i fængsel.
Det er meget få manddrab, der bliver begået i fængslerne.
Der er fængselsbetjente, som flere har talt om, som er en knap ressource – det er jeg med på – trods alt gode til at forhindre den slags.
Så det kunne være det andet hensyn.
Det tredje hensyn er hensynet til de efterladte, og det gælder selvfølgelig ved almindelig personfarlig forbrydelse, men det gælder i særklasse, når man helt mister et familiemedlem, en ven, en bekendt eller en nabo – når et menneske forsvinder fra jordens overflade.
I den situation synes vi i Dansk Folkeparti, at der i udbredt grad er årsag til at tænke på familien og børnene, som blev nævnt ad flere omgange, og som i dag har en fuldstændig horribel retsstilling.
Jeg hader egentlig at bruge mit eget eksempel, men tillader mig det alligevel, fordi jeg var bragt i den barokke situation, synes jeg i hvert fald, for 4 år siden efter at have mistet min søster, og efter at en anden familie også havde mistet deres datter, søster, at morderen kunne begære forældremyndigheden over sine biologiske børn opretholdt og ovenikøbet fik fri proces, mens min familie måtte bruge rigtig meget tid og mange ressourcer på at kæmpe for det, der åbenlyst var det rigtige, nemlig at en mand, der slår både sin kæreste og tidligere kæreste ihjel og heldigvis skal sidde i fængsel, efter at byretsdommen var underkendt, på livstid, selvfølgelig ikke skal have forældremyndigheden og slet ikke, når familien er i stand til at håndtere det internt.
Det er vigtigt.