Mette Thiesen (NB), 2021-06-01:
Vi kender alle til konkrete eksempler på, at kommunerne tilsyneladende mener, at unge med handicap pludselig vokser fra at have brug for deres hjælp.
Vi har hørt om Alexander, der 2 dage før sin 18-årsfødselsdag mistede al hjælp.
Han lider af en muskelsvindsygdom, og hans tilstand blev ifølge hans mor ikke bedre, snarere tværtimod.
Alligevel valgte Høje-Taastrup Kommune at opsige alle Alexanders hjælpere, bare 2 dage før han fyldte 18 år.
Eksemplerne er altså mange, når vi taler om den manglende retssikkerhed på handicapområdet, og når vi taler om kassetænkning og skrankepaveri ude i kommunerne.
Der skal gøres noget.
Systemet skal brækkes ned, og noget nyt skal bygges op.
Det er jo derfor, at jeg og Nye Borgerlige ønsker at give alle mennesker med handicap en ensartet behandling.
For de vilkår, der gælder for støtte og hjælp, skal altså være de samme for den enkelte med handicap, uanset om man bor i Gedser eller i Skagen.
Og hvis man flytter hen over en kommunegrænse, skal man kunne tage sin hjælp med sig.
Og hjælpen skal man vide sig sikker på, når ens tilstand ikke ændrer sig.
Man bliver altså ikke pludselig bedre af at blive 18 år; man holder ikke op med at have et handicap, hvilket flere kommuner desværre ser ud til at tro.
Det er bare endnu et bevis på, at kommunerne simpelt hen ikke magter opgaven.
Til erstatning for kommunernes lemfældige og fejlbehæftede sagsbehandling ønsker vi i Nye Borgerlige at oprette et nationalt fagligt råd, som vil få ansvaret for at tildele hjælp og ydelser til mennesker med handicap – ydelser og hjælp, som skal finansieres over staten og dermed tages væk fra den kommunale kassetænkning.
Rådet skal etableres i teams i hele landet, så der aldrig er langt til det nærmeste.
Og vi vil under det her nationale faglige råd ansætte teams af fagpersoner til at møde og vurdere den enkelte med handicap som et helt menneske og ikke bare en sag i systemet – et helt menneske, hvor alle aspekter af vedkommendes situation inddrages.
Det kunne være med hensyn til pårørende, venner, boligsituation, funktionsnedsættelse, job, uddannelse og alt det i et menneskes liv, som er værdifuldt, og som er en del af det samlede billede.
Det samme team skal følge den enkelte helt til dørs – selvfølgelig.
Det skal bevilge den nødvendige hjælp og følge op med jævne mellemrum for at tilpasse hjælpen til behovet.
Det skal være slut med et hav af kommunale sagsbehandlere, hvor den ene hånd ikke ved, hvad den anden gør.
Og de enkelte teams skal selvfølgelig være selvorganiserende og selvstyrende under ansvar for loven og det nationale råds koordinering.
Isoleret set vil et nyt system, der bygger på en stærkere faglighed i sagsbehandlingen, blive dyrere.
Der vil være færre omgørelser i ankenævnet, og kommunernes mulighed for at spekulere i at give mennesker med handicap mindre, end de har krav på, fjernes.
Det vil alt andet lige føre til, at flere får mere hurtigere.
Men der er altså også en anden side af mønten.
Enklere regler og mere korrekte afgørelser vil hjælpe den enkelte med handicap til en hurtigere afklaring og i mange tilfælde til en højere grad af selvforsørgelse.
Og de pårørendes økonomiske tab i form af tabt arbejdsfortjeneste og tabt arbejdsindkomst, når kommunen trækker tilbud om hjælp i langdrag og de pårørende i lange perioder må passe et familiemedlem med handicap selv, giver også et samfundsøkonomisk tab og reducerede indtægter fra skatter og afgifter.
Så samlet set er jeg faktisk ikke overbevist om, at det vil blive dyrere for samfundet at skabe et bedre system til at sørge for den rigtige hjælp til mennesker med handicap.
Det kan faktisk ende med en win-win-situation, hvor både den enkelte med handicap, de pårørende og resten af samfundet får noget rigtig godt ud af det.
Så i stedet for at tænke i kasser og i stedet for at tænke i fysisk alder skal vi have et system, der kigger på det enkelte menneske og på, hvad det enkelte menneske har behov for.
Det er et system, hvor den enkelte er i centrum i stedet for kommunale kasser.
Tak for ordet.