Jens Joel (S), 2020-06-04:
Tak for det, og tak til SF for at rejse en ekstremt vigtig debat.
Hvis vi skal vide noget om, hvor godt vores samfund er, hvor trygt vores samfund er, hvor inkluderende vores samfund er, så er noget af det, vi jo kan kigge på, hvor gode vi er til at give alle børn og unge tryghed og støtte, når de har brug for det.
Der været mange filosofiske svar på, hvad det er, man skal måle et samfund på, men der er ikke nogen tvivl om, at vi i Socialdemokratiet jo altid vil skele til, hvordan man behandler dem, der har det sværest, og hvordan man behandler børn og unge, fordi det jo er der, vi bedst sikrer, at alle, uanset hvad for et liv de er født ind i, og hvad for en baggrund de har, får de bedste muligheder for at klare sig i livet.
Så det er ekstremt vigtigt, når et barn eller en ung har behov for støtte, at den støtte så er der.
Vi kommer heller ikke til at diskutere, om det er godt nok, som det er i dag, når både ministeren og hr. Jacob Mark kan pege på, at der er masser af sager med børn og unge.
Selv om der er mange sager, hvor der går godt, så er der også alt, alt for mange sager, hvor det ikke går godt.
Det er der sådan set ikke nogen grund til at diskutere, for det må vi jo bare konstatere og sige: Hvad kan vi så gøre for at gøre det bedre?
Når vi i Socialdemokratiet er usikre på at gribe det an, sådan som SF lægger op til her, ved at gribe i værktøjskassen efter lovgivning, så er det jo ud fra den opfattelse, at kommunerne faktisk er forpligtet til at hjælpe, hvis der er behov for hjælp, og hvis der er behov for akut hjælp, så skal man jo også hjælpe akut, selv om man ikke er færdig med hele udredningen.
Kommunen har så at sige ansvaret for at gøre det, der er nødvendigt.
Og hvis det ikke sker, kan man så løse det ved at sige det igen, eller kan man løse det ved at nedbryde nogle af siloerne som det PPR-projekt, vi sammen har været med til at få skrevet ind i satspuljen, peger på?
Altså, hvad er det for et værktøj, der er det mest effektive?
Vi vil selvfølgelig rigtig gerne fordomsfrit diskutere, hvad det er for nogle værktøjer i kassen, vi skal have fat i.
Jeg sad for et stykke tid siden i en helt anden sammenhæng på en skole, hvor nogle af de elever, de får ind, har været ude af skolesystemet i flere år.
Det er jo helt vanvittigt, at man overhovedet accepterer, at skolevægring kan føre til, at de ikke har gået i skole i flere år.
Det siger jo sig selv, at det betyder, at problemet bliver større, end det havde behøvet at være, hvis man havde grebet ind tidligere.
Derfor er vi sådan set
indstillede på at diskutere både gevinsterne, men også den menneskelige nødvendighed af, at man gør det her bedre.
Men det var jo sådan set også det, der var baggrunden for, at et af de steder, vi tog fat i i satspuljen, var at sige: Hvordan kan vi nedbryde siloerne?
Hvordan kan vi få en lettere behandling ind i PPR-regi?
Der mangler vi jo endnu at se, hvor godt det virker.
Nu er det sådan set lige på trapperne i forhold til for alvor at komme i gang, men det ændrer jo ikke på, at det godt kan være, at det også kan være andre steder i PPR-systemet.
Det kan sagtens være, at man skal have en dialog med kommunerne om, hvor det er, filmen knækker, og det vil vi meget gerne diskutere.
Men hvis man er enige om, at det er, fordi den nuværende opgave ikke bliver løst godt nok i forhold til, hvad vi egentlig mener kommunerne skal levere, så får man det jo ikke ved at stampe i jorden og sige: I skal stadig væk gøre det. Så får man det ved at prøve at identificere lidt mere nuanceret, hvor det er, filmen knækker.
Det vil vi selvfølgelig gerne diskutere med SF, men også med de andre partier i udvalget og i øvrigt efterfølgende, fordi vi faktisk mener, at det ville være en undladelsessynd ikke at holde fast i, at de børn og unge, som har brug for hjælp, selvfølgelig skal have det.