Jens Rohde (RV), 2019-10-23:
Tak for det, hr. formand.
Når jeg vælger at gå op som privatist, er det simpelt hen, fordi det her forslag er det vildeste, jeg til dato har set i de 22 år, hvor jeg har været aktiv politiker.
Nu hører jeg generelt ikke til den slags mennesker, der abonnerer på det synspunkt, at alting var bedre i gamle dage, dengang mor var dreng, men jeg kan alligevel ikke lade være med at tænke på, at jeg i sådan en forbindelse her savner folk som hr. Per Stig Møller i Det Konservative Folkeparti, og jeg savner folk som fru Birthe Rønn Hornbech i Venstre, og jeg savner en person som hr. Preben Wilhjelm, som måske kunne overtale nogle på venstrefløjen til at stå vagt om retsstaten, uanset hvad der sker.
Nu ved jeg jo, at ministeren er et af de folketingsmedlemmer, der er belæst, og derfor har jeg tilladt mig at tage et par bøger med, for jeg gør mig jo ingen illusioner om, at jeg er i stand til at overbevise det flertal, der er her, men måske kan lidt litteratur, lidt åndelig føde, hjælpe nogle tanker på vej, så man i hvert fald kunne gøre sig nogle overvejelser om det.
Der vil jeg starte med fru Birthe Rønn Hornbeck, som har skrevet en bog, som er ganske god at blive klog af, nemlig »Så gik der politik i det«.
Her skriver hun: »Ethvert folketingsmedlem vidste det.
Grundlæggende principper i vor retsstat om, at magten er opdelt mellem den lovgivende, den udøvende og den dømmende magt, blev trådt under fode, da Tvindloven blev gennemført sidste dag før Folketingets sommerferie den 31. maj 1996.
Folketinget gjorde sig til domstol og afsagde skylddom uden at sikre sig, at de fornødne beviser var til stede.
Siden retsopgøret efter besættelsen er Tvindsærloven den værste skamplet, der er sat på den danske retsstat.
Ved lov blev en række navngivne Tvindskoler med et pennestrøg frataget offentligt tilskud uden mulighed for at indbringe de enkelte tilskudsstop for domstolene.
Da lovforslaget først blev fremsat i Folketinget, var der sådan set ikke mere at tale om.
holdt jo slet ikke i sidste ende.
Alle kan jo huske, hvad der skete med Tvindloven.
Siden hen i 1999 havde vi en højesteretsdom, som underkendte Tvindloven.
Jeg mener uden at være jurist, at det, vi her er i gang med, får Tvindloven til at ligne Rip, Rap og Rup.
Altså, jeg mener virkelig, at man bevæger sig ud på tynd is.
Og jeg vil godt spørge ministeren, om ministeren føler sig overbevist om, at man netop i forhold til domstolsprøvelsen kan påstå, at den er intakt.
Det er jo sådan lidt en papirtiger, for hvordan skal den i praksis realiseres for de enkelte mennesker, der får frataget deres statsborgerskab?
Hvordan kan man overhovedet nå dertil, at man synes, at vi skal overgå til et retssystem, en retsplejelov, som vi havde frem til 1919, fra 1849 til 1919, nemlig den inkvisitoriske, hvor vi har en dommer, som både er anklager og dommer?
Det er jo reelt set det, vi indfører.
Vi går jo tilbage i tiden, for hvem er dommeren her, og hvem er anklageren? Det er så ikke engang dommeren; det er ministeren.
Hvis ministeren og de ærede folketingsmedlemmer ville læse hr. Preben Wilhjelms bog, der hedder »Kampen for retsstaten«, som beskriver 70 års kamp for de retsprincipper, vi har i dag, kunne det være, at man ville gøre sig en lille smule overvejelser om, om vi ikke er ved at nedbryde noget af det allerfineste, vi har i Danmark som danskere.
Det, der jo er vigtigt at sige her, er, at det her ikke handler om at forsvare syrienskrigere.
Det handler om at forsvare dig og mig.
Det handler om at forsvare vores retssikkerhed, for hvem ved, hvornår der kommer et flertal, der lige pludselig udvider bestemmelsen om, hvad der kan ske med os, for man kan jo sagtens tage andre straffelovsbestemmelser ind?
Det er der ingen der kan sige i dag – og slet ikke i den politiske virkelighed, vi lever i i dag.
Det er jo det, man skal huske, når man bevæger sig ud i den slags eksperimenter, som man gør her.
Nu er hr. Rasmus Jarlov her ikke, men jeg vil alligevel til slut citere fra en bog af hr. Per Stig Møller, hvor han skriver: »»Jeg skal jo leve, Deres Majestæt«, sagde en soldat til Frederik IV, der betuttet svarede ham: »Jeg indser ikke nødvendigheden heraf« – for ret beset betød det jo hverken fra eller til, om denne soldat levede, mens det betød en hel del, om kongen gjorde det.
Den første var blot et ubetydeligt nummer i geleddet.
Den anden var en statsbærende person.
Sådan ter vi os, når vi ikke tager borgerens friheds- og menneskerettigheder alvorligt ...«.
Tak for ordet.