Pelle Dragsted (EL), 2023-10-05:
Jeg vil gerne starte med sige tak til mine kollegaer herinde, ikke mindst partilederne, for den måde, I har taget imod mig som ny politisk ordfører for Enhedslisten på.
Jeg er faktisk taknemlig over at leve i et land, hvor den nyvalgte frontfigur for et trods alt stadig væk mindre parti prompte bliver inviteret til kaffe hos statsministeren, og hvor man også modtager lykønskninger fra de partiledere, man måske er mest uenig med.
Det er absolut ikke i alle lande og parlamenter, at den slags er normalt.
Mange steder hilser politikere fra de to fløje knap nok på hinanden, når de passerer hinanden på gangene.
Det er ikke, fordi vi sådan skal være bonkammerater eller være sådan en sammenspist loge herinde.
Vi skal gå hårdt til hinanden i den politiske arena, for politik er jo alvor.
Det handler om menneskers liv og tilværelse, og lige nu handler det sådan set også om vores klodes overlevelse.
Men man kan godt kæmpe hårdt med hinanden her i salen og i andre politiske arenaer og samtidig anerkende, at ens politiske modstandere har fået et fint demokratisk mandat af vælgerne, som fortjener respekt, uanset hvor politisk uenig man er.
Så tak for det.
Jeg synes, at vi har grund til at være taknemlige – jeg er i hvert fald taknemlig.
Men det er absolut ikke det eneste, jeg er taknemlig over i vores land.
Jeg vil gerne bruge den her, min første åbningstale, til at sige lidt mere om mit grundlæggende syn på det Danmark, som jeg holder af, sådan lidt ideologisk.
Hvis der er et hovedtræk i den politiske udvikling, som jeg vil pege på som helt centralt for vores samfund, og hvordan det har udviklet sig, så har det været forsøget på at balancere og fordele magten i vores samfund, at beskytte de små mod de store, de magtesløse mod de magtfulde, flertallet mod eliten.
I virkeligheden synes jeg, at Danmarks moderne politiske historie er en lang opvisning af, hvordan vi har opbygget institutioner og fællesskaber, der balancerer og omfordeler magt fra de få til de mange.
Først selvfølgelig med demokratiet, der gjorde os til politisk ligeværdige borgere og gav os vores frihedsrettigheder: ytringsfrihed, organisationsfrihed, pressefrihed og generelt beskyttelsen mod arbitrære overgreb eller indgreb fra statens side.
Den grundholdning tror jeg jeg deler med de fleste herinde, også med mine mere liberalt orienterede kollegaer.
Men det, jeg måske synes, at de – I – alt for ofte glemmer, er, at det ikke kun er staten eller den politiske elites magt over for borgerne, der skal balanceres.
Også den økonomiske elites magt kan true borgernes frihed, uafhængighed og indflydelse på eget liv, ikke mindst i en kapitalistisk økonomi, som jo har som egenskab ofte at koncentrere rigtig meget velstand og dermed også magt oppe i toppen.
Bare tænk på den underordning, som almindelige danskere, almindelige arbejdere, levede under for hundrede år siden, og som er så godt beskrevet af forfattere som Martin Andersen Nexø, Jeppe Aakjær eller Harald Herdal, hvor arbejderne stod med hatten i hånden og var totalt underordnet arbejdsgiverens magt og luner.
Derfor byggede fortidens socialister stærke fællesskaber op, som kunne lægge arm med overmagten, ved at organisere sig i fagforeninger, ved at strejke og ved at forhandle kollektivt i stedet for at stå alene og hver for sig.
Det var det, der sikrede almindelige mennesker, almindelige arbejdere, en hidtil uset andel af velstanden i vores samfund og en hidtil uset frihed: frihed til at holde fri og weekend med ungerne og til at kunne blive hjemme, når man var syg, med fuld løn.
Demokratiet og arbejderbevægelsen, frihedsrettigheder og fagforeninger var enorme civilisatoriske fremskridt for det brede flertal.
Men det måske vigtigste fremskridt, når det handler om at balancere magten, er velfærdssamfundet, for da den almindelige valgret bragte socialistiske partier i regering, så kunne også demokratiet bruges til at begrænse og inddæmme den økonomiske elites magt.
Ny lovgivning gav beskyttelse til dem, der boede til leje, mod urimelige huslejestigninger; arbejdsløshedsunderstøttelse gav lønmodtagerne retten til at sige fra, fordi de havde noget at leve af, hvis de fik en fyreseddel; forbrugerne blev beskyttet mod ågerrenter i bankerne.
Men først og fremmest sikrer velfærdssamfundet fri og lige adgang til opfyldelse af nogle af vores allermest basale behov: sundhed, uddannelse og pleje.
Ting, som indtil da havde været varer, man skulle købe på et marked, hvis man havde råd, blev forvandlet til sociale rettigheder for alle borgere.
Velfærdssamfundet blev den drivende kraft for almindelige menneskers tryghed og frihed, en frihedsmaskine.
Så bare for at opsummere: De liberale idéer gav os beskyttelsen mod statsmagten, og de socialistiske idéer har givet os beskyttelsen mod den økonomiske magt.
Det er kombinationen af begge idéer, der kan sikre det store flertal frihed, uafhængighed og beskyttelse både mod uhæmmet statsmagt og uhæmmet økonomisk magt.