Martin Lidegaard (RV), 2018-05-24:
Mange tak, formand.
Vilkårene for de offentlige medarbejdere i både staten og kommunen har enorm betydning for vores hverdag og for den måde, det danske samfund kører på, og det er de offentlige medarbejdere, der skaber den velfærd, som borgerne oplever ansigt til ansigt med vores pædagoger, vores lærere, vores sundhedspersonale, vores plejehjemsplejere osv.
Derfor er det jo et dybt relevant tema; det er også et omfangsrigt og svært tema.
Som flere af mine forgængere og kollegaer allerede har peget på, kan det jo være svært at skelne sådan traditionel ledelse og personalepolitik fra de vilkår, vi som lovgivere giver de offentligt ansatte i form af regler og kodeks, som de skal leve op til, og selvfølgelig også de ressourcer, vi beslutter at give til og for deres virke.
Det er jo ret indlysende, når man følger debatten over de forgangne måneder, at der er flere grunde til, at vi er nødt til at gøre det bedre for de offentlige medarbejdere, end vi har gjort i de forgangne år.
Som mange har været inde på, er der ingen tvivl om, at mange offentlige medarbejdere føler, at de er pressede i deres hverdag, at de har svært ved at udøve den gerning, som de ønsker at udøve, at levere den service, som vi alle sammen ønsker de skal levere til borgerne, og som borgerne forventer.
Der er en stigning i antallet af stressramte.
Der er også flugt fra nogle typer af stillinger.
Der er ganske store udfordringer.
Det er jo ikke sådan, at der er én forklaring på det.
Der er jo utvivlsomt tale om en kombination af mangel på ledelse nogle steder og et stort ansvar hos os og hos de kommunale forvaltninger for at lægge for mange snærende bånd, for meget bureaukrati, for meget kontrol og detailstyring i stedet for god ledelse ned over de offentlige medarbejdere, og endelig er der selvfølgelig også flere steder hele diskussionen om ressourcemangel og problemer med at få pengene og timerne til at slå til.
I den sammenhæng synes jeg det er vigtigt, at man ikke ligesom forfalder til at skyde skylden på enkelte institutioner, styrelser eller ministerier; det er i bund og grund et politisk ansvar, at vi står i den situation, vi står i i dag, og det er en politisk opgave at sørge for, at det bliver bedre.
Det andet forhold, jeg gerne vil pege på, og som gør det relevant, er, at vi er i en helt ny økonomisk situation i dagens Danmark.
I 1990'erne kæmpede vi jo med et kæmpe problem med beskæftigelsen; vi havde alt for mange arbejdsløse, og de reformer, vi gennemførte i den periode, handlede i vidt omfang om at få folk i beskæftigelse.
Helt tilbage i 1980'erne havde vi en enorm statsgæld og et underskud, som skulle hentes ind.
I 00'erne forbrugte vi løs, og her i SR-regeringens sidste 4 år kæmpede vi så med at komme tilbage på sporet med mindre gæld og underskud på de offentlige budgetter.
Det er vi kommet langt med.
Vi er nu meget tæt på at have afviklet både statsgæld og underskud på de offentlige budgetter.
Det, der nu står foran os, er en ny, men voldsom udfordring, nemlig mangel på mennesker, mangel på kvalificeret arbejdskraft, både i den offentlige sektor og i den private sektor.
Og derfor er det måske også tiden at spørge os selv, hvad vi kan gøre for at holde på de gode medarbejdere, vi har, og sørge for, at de hverken bliver syge på den ene eller den anden måde, og sørge for, at de har lyst til at arbejde længere tid i den offentlige sektor og levere den service.
Og det betyder også, at vi må finde nye redskaber frem, fordi det primære problem i dag ikke er at finde milliarderne til f.eks. at ansætte flere pædagoger.
Det primære problem er, at vi mangler 4.000 pædagoger, og det at sætte et forøget måltal på det løser ikke det problem.
Så også af den grund tror jeg at vi er nødt til at diskutere hele problemstillingen med den offentlige sektors medarbejdere i dette nye perspektiv.
Så tak for at give anledning til den her diskussion.
Vi når kun lige at kratte i overfladen i dag, men det er vigtigt, at vi kommer til bunds.