Trine Pertou Mach (EL), 2025-06-11:
Jeg ved godt, at vi alle sammen rigtig gerne ud af den her sal, fordi vi skal til folkemødet, så jeg beklager, men jeg tænker, at I kender fornemmelsen.
Det her beslutningsforslag omhandler anerkendelsen af en selvstændig palæstinensisk stat, ikke bilateralt fra dansk side, men at Danmark skal arbejde for det i FN.
Tæt på 150 af FN'S 193 medlemslande har anerkendt staten Palæstina.
Sidste år var det Spanien, Irland, Norge og Slovenien.
I forvejen havde vores nordiske venner i Island og Sverige gjort det.
Det samme gælder også en snes andre europæiske lande.
Vi er det i FN og i Norden og kan meget snart være det i Europa.
Det gælder også Storbritannien.
Det var faktisk så konkret, at der var tale om at erklære det i næste uge på den internationale konference i New York om netop Palæstina.
Men så begyndte USA åbenbart at lægge pres på – og Israel.
Israel begyndte offentligt at true med at udvide sine bosættelser, hvis Frankrig og England gjorde alvor af deres anerkendelse, altså udvide bosættelserne som i at stjæle endnu mere land fra palæstinenserne og fordrive dem fra deres jord, hjem og ejendom.
Prøv lige at lytte til det en gang til: Vi taler om en besættelsesmagt, som truer med at annektere endnu mere territorium, hvis de to europæiske stater gør alvor af at anerkende Palæstina som en selvstændig stat.
Man må give israelerne, at de siger det åbenlyst.
For nogle få uger siden kom der en fælles udtalelse bl.a. fra forsvarsministeren og finansministeren i den israelske regering, hvor de begejstres over, at det israelske sikkerhedskabinet har givet grønt lys for opførelsen af 22 nye bosættelser på Vestbredden og betegnet det som et skridt, der vil ændre området – et skridt, som er en del af en langsigtet strategisk vision, hvor målet er at styrke Israels greb om og kontrol med området og at afværge oprettelsen af en palæstinensisk stat.
Nu er det så, som om både Frankrig og Storbritannien har sat det, som Macron ellers betegnede som deres moralske pligt og noget, der var en politisk nødvendighed, på pause, for bøllerne, der truer, vinder igen.
Den normalisering af noget ekstremt er virkelig, virkelig skræmmende.
Man skal selvfølgelig altid vare sig med at tale med alt for store ord, for man har siden den 8. oktober 2023 kunnet se, at det, vi fandt var katastrofalt i starten, mangler vi nu så faktisk ord til at beskrive hvad så er.
Men ikke desto mindre er det, som vi gerne vil anerkende som staten Palæstina, i fare for at forsvinde, og tostatsløsningen er i fare for at havne i historiebøgerne som et løfte, der aldrig blev indfriet, fordi verdens lande tøvede for længe.
Palæstinensernes ret til selvbestemmelse risikerer aldrig at blive gjort til virkelighed.
Det er faktisk nu, det gælder.
Det er lige nu, det tæller, hvad vi gør i Danmark, og hvad vi gør i resten af verden.
Jeg vil også sige det på den måde, at når vi stemmer lige om lidt, er man også med til at afgøre, hvordan Danmark står i historiebøgerne.
For et år siden støttede Danmark en FN-resolution, som gav øgede rettigheder til Palæstina i FN, og nu foreslår vi så med det her beslutningsforslag, at Danmark følger det op med aktivt at arbejde for, at FN tager de sidste afgørende skridt i retning af, at Palæstina kan få fuldt FN-medlemskab.
Jeg vil bare lige gentage her, inden vi trykker på knapperne,
hvorfor det er så god en idé ud over det helt åbenlyse, selvfølgelig, at man jo ikke bare kan »annektere et andet land«.
Hvis nogen synes, det lyder som et velkendt citat, er det jo, fordi det er det, vores egen statsminister har sagt, når vi taler om truslerne mod Grønland fra USA.
Men det er også først og fremmest, fordi retten til selvbestemmelse er fundamental i hele konflikten mellem Israel og Palæstina, fordi en endelig retfærdig og fredelig løsning mellem de to folk forudsætter, at de to lande, de to folkets repræsentanter, kan mødes som ligeværdige partnere og ikke som en besætter og en besat, og fordi retten til selvbestemmelse ikke er noget, man skal forhandle med sin besætter om; det skal være en grundforudsætning for de forhandlinger om at finde en varig og retfærdig løsning.
Så bidrager vi jo til den udvikling, der allerede er i gang, nemlig at de fine ord om en tostatsløsning står i skærende kontrast til den politiske praksis, som store dele af verdenssamfundet udviser, ikke mindst de europæiske lande og USA; nemlig at vi står på mål for Folkeretten, menneskerettighederne og FN's konventioner, når det gælder nogle lande i verden, men ikke når det gælder palæstinenserne.
Det ville udstille den utrolig kyniske dobbeltmoral, som har hersket i international politik alt for længe, når det gælder Palæstina.