Torsten Gejl (ALT), 2022-10-06:
Jeg mener godt, vi kunne sætte personfradraget op for at hjælpe dem, der er hårdest ramt af fødevarepriser og energipriser.
Jeg tror også, der er mange, der går og er rigtig bange for, at de ikke kan betale den der indefrysningsgæld tilbage over 4 år.
Så kan man jo sige: Jamen så sparer de jo ikke på noget, hvis de bare får at vide, at de får det eftergivet.
Men de her mennesker har sparet hele tiden.
Ligesom alle andre lyttede jeg meget opmærksomt til statsministerens åbningstale i tirsdags.
Det var nemlig meget spændende, om der blev udskrevet valg.
Det var en åbningstale, der har fået meget ros.
Det var også en tale, der rejste nogle spørgsmål hos mig.
Statsministeren lagde op til, at vi skal arbejde hårdt i Danmark nu, ja, som jeg hørte det, faktisk arbejde endnu hårdere, end vi gør.
Og der tror jeg vi skal tænke os rigtig godt om.
Jeg synes, det er en hård besked at give til et arbejdsmarked, som faktisk er fysisk og mentalt overophedet.
Ifølge Stressforeningen er der 430.000 mennesker, der hver dag oplever alvorlige symptomer på stress.
Stress er skyld i en million fraværsdage om året og 30.000 hospitalsindlæggelser.
Kan det måske være, at vi herinde i vores iver for at skabe positive tal på samfundets bundlinje i virkeligheden sætter mere turbo på arbejdsmarkedet, end vi mennesker kan holde til?
Her savner jeg visioner fra regeringen, der går ud på at skabe højere trivsel på arbejdsmarkedet.
Flere og flere virksomheder indfører 4-dagesarbejdsuger rundtomkring i verden, både på det offentlige, det kommunale og det private arbejdsmarked.
Det sker på Toyota.
Det sker i it-virksomheden Abtion.
Det sker i designvirksomheden Umage.
Det sker i Amnesty International.
Det sker i Sunset Boulevard og i Danmarks største arkitektfirma Arkitema.
Det sker mange steder, og det sker på forskellige måder, men generelt handler det om at arbejde mere sundt, mere smart og mere klogt.
Alle de steder, jeg har læst om, fører det til nedsat arbejdstid og højere produktivitet – ikke fordi man presser medarbejderne mere, men fordi man arbejder sundere og har større arbejdsglæde.
Nogle steder har man weekend allerede torsdag, og de har arbejdet sundere og mere effektivt end mange, der først får fri fredag eftermiddag.
Men faktisk starter stressen og mistrivslen allerede på ungdomsuddannelserne og på ungdomsområdet.
Ifølge en undersøgelse føler 52 pct. af kvinder mellem 16 og 24 år sig stressramte.
Hvis man tænker lidt over det, vil man nok forstå, at der er tale om en ret stor nedsmeltning af trivslen i skolerne og på ungdomsuddannelserne.
Vores svar har længe været at bevilge psykologhjælp til de unge.
Mistrivslen er eksploderet, og også her er vi nødt til at lave systemforandringer, så vi forebygger mistrivsel og skaber bedre mulighed for at trives i skoler og uddannelsessystemer.
Men det er jo ikke alle mennesker, der er i arbejde eller i uddannelse.
Der er også mange tusind danskere, der er ledige.
Der er mange, der er syge eller forhindret i at arbejde.
Vi ser hele tiden historier i medierne om, at syge og udsatte danskere bliver tvunget til jobtræning og andre aktiviteter, som i virkeligheden gør dem mere syge.
Vi skal stoppe med at jage syge danskere rundt efter arbejde, de alligevel ikke kan tage, med truslen om at tage deres hjælp fra dem.
Vi synes, det er uanstændigt.
Vi er nødt til at erstatte tvang med tillid på jobcentrene.
Danskerne vil gerne arbejde – ellers havde vi ikke stået med så velfungerende et velfærdssystem i dag.
Som I alle sammen ved, har Alternativet rejst sig fra en forbigående lidt svær situation, som endte med, at jeg i en periode på 2 år og 7 måneder var det, man kaldte for last man standing.
Jeg var den eneste tilbageværende parlamentariker, og jeg har faktisk skrevet danmarkshistorie som den, der har overlevet længst i et parti med kun et medlem af Folketinget.
Den forrige, som vovede pelsen, var Anders Storgaard, som i 1964 – det år, hvor jeg blev født – var eneste folketingsmedlem for Fredspolitisk Folkeparti i næsten 4 måneder.
Det er nok ikke gået fredeligt for sig, som partinavnet ellers antyder, for Folketinget er egentlig ikke skabt til enpersonspartier.
Det er ikke for at klynke, men det er faktisk for hårdt i længden.
Især hvis man har et kontrolgen – det har jeg – som betyder, at man gerne vil nå det hele, og man kan nå meget.
Jeg har ikke tal på, hvor mange gode aftaler vi har været med i, og hvor meget jeg har haft glæden af at stå foran kameraerne sammen med mine kolleger og præsentere solidt grønt eller socialt retfærdigt politisk håndværk, eller på hvor mange forhandlinger, vi har forladt og smækket med døren efter os, fordi det slet ikke var grønt nok eller retfærdigt nok for syge og udsatte danskere.
Men når man har 50 ordførerskaber, er der altid et eller andet, man ikke når, og jeg må indrømme, at jeg f.eks. ikke har været den flittigste gæst i Kirkeministeriet.
Jeg gjorde det lige efter lancier'en, for at det ikke skulle forstyrre dronningens fest, og til sommer skal vi giftes i Langør Kirke på Samsø.
Jeg har snakket med den lokale præst, og jeg må godt blive gift dér, selv om jeg ikke er medlem af folkekirken.