Karsten Hønge (SF), 2024-04-16:
Det er gruopvækkende at følge udviklingen i Israel og Gaza.
Mellemøsten har desværre fået en ny sort mærkedag, som der vil blive refereret til i årtierne fremover.
En mørk milepæl er plantet i det skæbnefællesskab, som de to folkeslag er viklet ind i.
SF støtter palæstinensernes ret til at leve i sikkerhed og med respekt for menneskerettigheder, ligesom israelerne har ret til det samme.
Vi fordømmer den israelske krig, der er kommet helt ud af proportioner i Gaza, og vi fordømmer besættelsen af Vestbredden.
Vi fordømmer også den vold, som foregår fra bosætternes side, herunder destruktion, ovenikøbet af dansk nødhjælp.
SF støtter en tostatsløsning baseret på 1967-grænserne.
Både israelere og palæstinensere har al mulig ret til at leve i tryghed bag sikre grænser.
Verdens måske ældste konflikt har fået et nyt og blodigt kapitel, men vi må ikke give op.
Vi må insistere på, at den fredelige løsning, som verdenssamfundet lagde på bordet i 1967, forbliver udgangspunktet, og at israelere og palæstinensere har ret til at leve i sikkerhed for hinanden og for sig selv og ikke mindst i sikkerhed for alle de andre lande, der forsøger at blande sig på området.
SF har stædigt gennem årene fastholdt dialog med progressive palæstinensere og progressive israelere, for vi ønsker at lytte til alle parter tæt på konflikten.
I stedet for at se konflikten som sort-hvid vil jeg altså have lov at insistere på de mange nuancer, og jeg føler lige dele solidaritet med almindelige mennesker, uanset hvilket folk de måtte tilhøre.
Begge folkeslag er fanget i et skæbnefællesskab, og de kommer kun videre sammen, selv om dannelsen af Israel skete på et helt skævt fundament.
Det blev palæstinenserne, som betalte prisen for jødeforfølgelsen i Europa, selv om de ikke havde noget med det at gøre.
De mistede til gengæld deres land.
Mange endte i flygtningelejre i Libanon og Jordan, og de palæstinensere, der blev i den nye stat, måtte opleve at skulle leve som andenrangsborgere.
Vestbredden er nu splittet på kryds og tværs af ulovlige, aggressive bosættelser, og Israel er ledet af Benjamin Netanyahu i spidsen for en ekstremistisk, højreorienteret regering med deltagelse af det, som andre israelere selv kalder religiøse, racistiske fundamentalister.
Alle de her elementer trækker et spor af uløste konflikter efter sig gennem tiderne.
Der er brug for håb.
Mennesker med ryggen mod muren bliver desperate, og palæstinenserne vil ikke igen glide hen som det glemte folk.
Israelerne råber from the river to the sea, fra floden til havet, og håber på, at palæstinenserne forsvinder.
Og palæstinenserne råber from the river to the sea og håber, at israelerne forsvinder, og så fortsætter polariseringen.
Men den anden part går ikke bare væk af sig selv, og det er i øvrigt med sin modstander, at man skal lave aftaler.
Det nemmeste ville jo være at tage et par ekstra trin i dødedansen mellem Israel og Palæstina.
Israel er den økonomisk og militært dominerende magt, og palæstinenserne bærer konsekvenserne.
Men et folk og en stat, som undertrykker et andet folk, tager skade på sin egen folkesjæl.
Det æder Israel.
Jeg kan godt lide den danske overrabbiner, Jair Melchior, når han siger, at en tostatsløsning er urealistisk, hvorefter han holder en lille pause og siger: Men det er det eneste realistiske.
For kun få uger siden besøgte jeg Knesset i Jerusalem og mødtes der med et medlem, der hedder Yorav Lahav-Hertzano fra det socialliberale midterparti Yesh Atid.
Udover at være politiker er han repræsentant for lgbt+-miljøet.
Nej vel, så Israel er faktisk noget unikt.
Han sagde til mig: Palæstinenserne må finde ud af, om de vil have en stat, eller om de vil fjerne Israel.
Jeg synes, at vi skal vise palæstinenserne, at de skal have deres egen stat, for de får ikke lov til at fjerne Israel.
Vi kan håbe på, at Palæstina kan blive en demokratisk, sekulær stat uden ekstremistisk og fundamentalistisk styre og på et Israel uden forskelsbehandling af befolkningen.
Hamas og Iran repræsenterer et mørke og et had så sort som månens bagside, men der skal være håb, og vi kan være med til at tænde et lille håb ved at anerkende Palæstina.