Christina Egelund (LA), 2017-10-05:
Tak for det.
Jeg var til koncert med Rolling Stones i tirsdags.
De er indbegrebet af frihed og begejstring og inspiration.
Mick Jagger er 74 år gammel og har i den grad sprunget efterlønnen over.
Han vil, og han kan.
Det fik mig til at tænke på, at vi i Danmark alt for ofte dømmer folk ude og neddrosler forventninger til hinanden med sådan en det kan vi sikkert ikke-attitude.
Vi taler individet ned og staten op.
Vi kan sikkert ikke arbejde længere, vi kan nok ikke klare os i globaliseringen.
Men helt ærligt: Vi kan en masse!
Mennesker kan en hel masse, hvis man da bare får lov.
Det kræver, at vi tror på hinanden og hinandens kompetencer og gør op med ideen om, at medmindre alting er detailreguleret fra Folketingets side, går det helt sikkert helt galt.
Det handler
dybest set om at have frihed til at være den, man er.
Vi er alle sammen forskellige, og derfor skal vi have mulighed for at være netop det.
Vi skal ikke proppes ind i den samme grå kasse.
Vi skal ikke indrette os efter systemet, men systemet skal indrette sig efter borgerne.
Hvis ens sko, bukser eller sågar ens seng ikke passer til alle, hvorfor i alverden skulle en børnehave, en skole eller et plejehjem så kunne passe til alle?
Det er derfor, at vi her fra Christiansborg skal styre så lidt som muligt.
Det er derfor, vi skal stå vagt om borgernes frie valg. Man taler for tiden meget om, at en generation af curlingforældre overbeskytter deres børn og gør dem en bjørnetjeneste ved at give dem et lift til fodboldkampen eller kommer drønende med en ny luftmadras til dem på Roskilde Festival, når omstændighederne har punkteret den første.
Curlingforældresyndromet er på mange måder en parallel til den offentlige sektor, der i årtier er blevet mere og mere omsiggribende.
Vi har udviklet en curlingstat, der ikke kun træder til og hjælper dem, der er allermest udsatte og har allermest brug for hjælp; dem, der er snublet i livet og har brug for støtte fra fællesskabet for at komme på fode igen.
Vi har et rigidt system styret af regler, så vi rigtig kan kontrollere og styre helt almindelige velfungerende borgere.
Vi har gjort det igennem så mange år, at mange slet ikke har opdaget det, men vi har taget ansvaret fra folk og også lidt af friheden.
Og begge dele er vi heldigvis godt i gang med.
En af de historier, der har gjort størst indtryk på mig, er Krølles historie.
Krølle var en narkoman, der levede et barsk liv på kanten af samfundet, men han ville gerne tage ansvar, og han forsøgte at kæmpe sig ud af sin elendighed.
Krølle mødte min partifælle og vores alle sammens kollega hr. Joachim B. Olsen med et forslag om at lave et socialt frikort.
Ret banalt går det ud på, at Krølle og andre på kanten af samfundet kan få en fod inden for på arbejdsmarkedet.
Krølle vidste godt, at han ikke ville kunne passe et almindeligt job, men han ville stadig gerne have muligheden for at tjene en ekstra skilling og skabe værdi for sig selv og andre ved at være en del af det fællesskab, som et arbejdsmarked også er.
Det kunne være ved at rydde borde, feje gulve eller på anden måde gå til hånde her eller der uden at skulle registreres, systematiseres og kontrolleres og uden at blive trukket i kontanthjælp.
Det var Krølles kongstanke.
Krølle er her desværre ikke mere, men hans idé kan nu blive til virkelighed for andre, der lever på kanten.
Det sociale frikort er en del af det udspil til jobreform II, som regeringen præsenterede i august, og af hensyn til samfundets allermest udsatte håber jeg, at I vil bakke op om at realisere Krølles gode idé.
For det er jo dybest set det, vi er her for.
Vi er her for at gøre en forskel for Krølle og alle andre danskere – en positiv forskel.
Frihed handler også om tillid, og det har vi i Liberal Alliance.
Jeg ved, at de går på arbejde for at gøre det godt, og jeg er sikker på, at de ikke behøver detailstyring, og jeg er ikke et sekund i tvivl om, at deres arbejdsglæde ville blive større, hvis vi satte dem fri.
Det har mange politikere talt meget om i virkelig lang tid, men regelsættet stopper jo ikke af sig selv, fordi nogle taler om det.
Derfor sætter vi nu handling bag ord, og med udfordringsretten giver vi de offentligt ansatte mulighed for at udfordre regeltyranniet.
Vi vil høre fra hovedpersonerne selv, så de ikke blot er statister i et stort bureaukrati.
Hver gang de støder ind i regler og systemer, som besværliggør deres arbejde, kan de udfordre det, og så vil der blive kigget på det.
For vi skal til bunds i systemer og regler, og til den opgave har vi brug for hjælp fra dem, der lever med reglerne ude i virkeligheden.
Danmark har en handlekraftig undervisningsminister.
Hun har sat samtlige folkeskolelærere fri for mere end 3.000 bundne læringsmål.
Tænk engang, at vi var nået helt derud, hvor nogle har tænkt, at lærerne nok ikke kan finde ud af at undervise, medmindre de holdes i kort snor i form af tusindvis af bundne mål.
Det er altså udtryk for en mistillid til lærerne, som vi nu erstatter af den tillid, som de har fortjent.
For selvfølgelig kan dygtige og engagerede lærere, der brænder for deres fag, klare sig uden detailstyring.
Danskerne er faktisk rigtig glade for de frie skoler, og cirka hver femte familie vælger et alternativ til folkeskolen.
Og derfor foreslår vi, at forældrebetalingen til friskolerne skal sættes yderligere ned, så det ikke er økonomi, der står i vejen for det frie skolevalg.
Mange steder i provinsen er den lokale skole blevet lukket.
Det har kommunalbestyrelserne besluttet, og det er deres ret og deres valg.
Men mange steder har et stort lokalt engagement betydet, at der i stedet er opstået små friskoler; skoler, der holder sammen på lokale samfund.
Det er vigtigt, og det er Danmark, når det er bedst.
Derfor må jeg indrømme, at jeg også var meget uenig med fru Mette Frederiksen, da hun forud for Socialdemokratiets kongres foreslog at skære i tilskuddet til de frie skoler.
Vi skal bakke op om det lokale engagement, og vi må ikke underkende de frie skolers betydning.
Vi har en god folkeskole, og den skal vi også værne om præcis som med friskolerne.
Men vi skal da ikke gøre det ved at give friskolerne forringede vilkår.
Det må aldrig komme til at handle om at være mindst ringe – tværtimod.
Forskellighed er godt, og det skal den offentlige service også afspejle.
Det der med one size fits all passer jo ikke.
Sådan er det jo ikke, og heldigvis for det.
Frihed og respekten for forskellighed tager vi på os i Liberal Alliance.
Derfor ser vi frem til efterårets forhandlinger om prioriteringer i dansk økonomi.
Vi skal passe på civilsamfundet, og vi skal også passe på dem, der skaber væksten i vores samfund.
Uden indtægter ingen udgifter – så enkelt er det – og det gælder både i vores egen og i den danske stats økonomi.
Jeg læste for nylig et interview med lakridskongen Johan Bülow, der satsede alt på at starte sin egen virksomhed.
Han er også blevet mødt med sætningen: Hey, det var da meget heldigt, at du fandt på det der med lakrids.
Det provokerer ham, og det kan jeg sådan set godt forstå.
Det er altså ikke bare held, når sådan en som Bülow klarer sig godt.
Der ligger timer og år bag den succes, og dedikation og hårdt arbejde.
Ofte har man satset alt økonomisk og kastet al sikkerhed over bord og løbet en risiko, som kun få tør tage.
Det er den slags mennesker, der er med til at skabe vækst, så vi sikrer nationens tilstand.
Derfor skal vi løbende sikre vores virksomheder gode vilkår, så Danmark fortsat er et godt sted at forfølge sin drøm.
Vi siger ja tak til drivkraft og nytænkning og nej tak til det kan vi sikkert ikke-attituden.
I Liberal Alliance vil vi udvikle samfundet.
Ellers kunne vi lige så godt parkere os selv ovre på Nationalmuseet, og jeg vil hellere se Danmark som en lysende stjerne på den store verdensscene, end jeg vil se os på Nationalmuseet.
For vi kan godt.