Jane Heitmann (V), 2022-01-27:
Jeg er da fuldstændig enig i det, for ja, Venstre ønsker en rettighed.
Og hvorfor gør vi det?
Det gør vi jo, fordi de her svære samtaler om døden, omkring en værdig død, om, hvordan man kommer bedst herfra, jo ikke bliver taget derude.
Rigsrevisionen har jo i sin rapport peget på, at der er udfordringer på palliationsområdet; på trods af de bedste intentioner om anbefalinger og alt muligt fra Sundhedsstyrelsen så er der ikke sket noget.
Det, jeg bare hører her fra Radikale Venstre, er sådan set et nej tak til det hele, og det undrer mig, at man ikke her er på borgernes side.
Jeg vil godt sige tak til ordføreren for en meget empatisk tale, og også tak for at brede palliationsbegrebet lidt ud.
Jeg kan supplere med en lille historie fra mit eget liv.
Da jeg var helt ung, læste jeg filosofi på universitetet, og i en af de allerførste undervisningstimer fik vi den opgave, at vi hver især skulle beskrive vores egen død og vi skulle beskrive vores egen begravelse.
Dengang tænkte jeg, at det var noget abstrakt, men efterhånden som årene er gået og det jo på en eller anden måde rykker tættere på, vil jeg sige, at det er en tankeøvelse, jeg er vendt tilbage til mange gange i livet.
Det siger jo bare noget om, at det i virkeligheden kan være en lise for sjælen at få tænkt nogle tanker, men også få sagt det højt.
Så jeg vil bare igen kvittere ordføreren for en empatisk tale og også at brede palliationsbegrebet ud.
Tak for det.
Tak for det, formand.
De fleste af os har et ønske om at forlade denne verden på en fredfyldt og en værdig måde, på en måde, som vi selv har indflydelse på.
Desværre sker det alt for sjældent i dag.
Man har ikke indflydelse på, hvordan eller i hvilken ramme den sidste tid skal leves.
Det bør jo være sådan, at man, hvis man får en livstruende diagnose eller er terminal i den sidste del af livet, så automatisk har ret til samtaler med en sundhedsperson, som har en særlig viden inden for palliation eller lindrende omsorg.
For i kølvandet på en alvorlig diagnose følger ofte spørgsmål af både eksistentiel, åndelig, praktisk eller social karakter.
Og jo ældre vi bliver, jo tættere på rykker spørgsmål relateret til døden – som f.eks.: Kommer jeg til at leve i et smertehelvede, eller hvordan kan jeg bedst forberede mig på det uundgåelige?
Det er da fuldt forståeligt.
Sandheden er, at ikke alle får taget dialogen med deres nærmeste pårørende i tide, oplever tilstrækkelig omsorg eller bliver mødt af personale med den tilstrækkelige og nødvendige faglige viden og kompetencer til at sikre netop en værdig og fredfyldt afslutning på livet.
Det er jo ikke så mærkeligt.
For at få talt om de store eksistentielle eller åndelige spørgsmål, at få sat ord på angsten eller bekymringen for, hvad der skal blive af ens pårørende, når man ikke er her mere, kan jo være en lise for sjælen, og det kan være med til at skabe den fornødne ro og den helt nødvendige afklaring.
Det er naturligvis individuelt, men undersøgelser viser, at mange af os ønsker at dø i eget hjem.
Men virkelighedens billede lever langtfra op til det ønske.
For det er kun 23 pct., der dør i eget hjem, mens langt størstedelen af os dør på et hospital, et plejehjem eller et hospice.
Det mener vi i Venstre at vi kan gøre bedre.
Løsningen ligger inden for området palliativ medicin.
Her bliver sundhedspersonalet uddannet i den svære samtale, i, hvordan man sætter den i gang, samtidig med at personalet har viden om, hvordan man skal udføre den lindrende pleje, så bl.a. ønsket om at blive i hjemmet den sidste tid har bedre mulighed for at blive opfyldt.
Men i Danmark mangler vi læger med høj ekspertise inden for den palliative lindrende medicin.
I 2017 fremlagde Sundhedsstyrelsen anbefalinger til, hvordan man kan styrke den palliative indsats, og det var godt, Men i slutningen af 2019 påpegede Rigsrevisionen, at der ikke er sket synderlige fremskridt.
Der er rejst kritik både af den manglende lighed i adgangen til palliation for forskellige sygdomsgrupper og af den geografiske ulighed i tilbuddene om palliativ behandling.
Det skal vi da tage alvorligt.
Det må da ikke være postnummeret, der afgør, hvilken omsorg du modtager den sidste del af livet, og der må da ikke være forskel på, om du er døende af en kræftdiagnose eller en koldiagnose.
Men sådan er det i dag, desværre.
Det glæder mig faktisk, at vi her i Folketinget med satspuljereserven er enige om at afsætte midler til en styrket palliativ indsats for nogle ældre og udsatte borgere, men der skal jo meget mere til.
Med beslutningsforslaget her vil vi fra Venstres side sikre et markant løft for alle diagnosegrupper.
Vi foreslår, at vi får uddannet 100 flere læger inden for palliativ medicin.
Og det vil være et markant løft i forhold til de ca. 50 læger, som i dag er fagområdespecialister, men som primært arbejder på hospice.
Palliation med høj faglighed skal også ud til lægerne i almen praksis og ud til kommunernes tilbud, så borgerne på f.eks. plejehjem oplever, at man kan tage samtalen om den sidste del af livet med en sundhedsperson, som rent faktisk har den nødvendige faglige viden.
Fagområdespecialister vil, når de er uddannet, kunne dele viden med andre faggrupper.
Og skal vi i mål, og skal vi løfte uddannelsesniveauet blandt danske læger, skal vi have oprettet en dansk udgave af den fællesnordiske uddannelse, hvor de danske læger i dag bliver uddannet inden for palliativ medicin.