Mai Mercado (KF), 2019-04-30:
Jo, det har ordføreren nok ganske givet ret i.
Det, jeg antog, var bare det almindelige, at bekendtgørelserne først træder i kraft, men det er rigtigt opfattet, og det er simpelt hen mig, som ikke har husket det korrekt.
Så det beklager jeg meget.
Det kan man jo først svare på, når det er, man har et vedtaget lovforslag.
Så når man har et vedtaget lovforslag, vil man jo ændre bekendtgørelsen, således at den er i tråd med lovforslaget, og der er det naturligt, at det jo kommer til at ske så hurtigt, det kan lade sig gøre.
Tak, formand.
Det beslutningsforslag, vi står med nu, pålægger regeringen senest den 1. januar 2020 at fremsætte lovforslag, således at kommunerne får incitament til at tildele hjælpemidler til borgere med varigt nedsat fysisk eller psykisk funktionsevne i medfør af sundhedslovens § 112.
Det betyder ifølge beslutningsforslaget, at kommunerne fremadrettet ikke blot kan vælge et standardprodukt, men at de har en særlig pligt til at se på de kvalitative effekter, som er forbundet med at vælge en løsning, ud fra en konkret og individuel vurdering af, hvad der passer til den enkelte borger, og det betyder også, at kommunen forpligtes til at kunne redegøre for valget af det enkelte hjælpemiddel.
På den måde kan man altså ifølge beslutningsforslaget øge livskvaliteten og give den enkelte borger bedre muligheder for at klare sig selv, herunder mere optimale muligheder for at fortsætte eller tage en uddannelse eller et job.
For et hjælpemiddel, der ikke i tilstrækkelig grad kompenserer for borgerens funktionsnedsættelse, er både uden en reel værdi for borgeren og samtidig også en meningsløs udgift for kommunen.
Tænk blot på en protese, der er udført på en sådan måde, at den slider unødigt på kroppen, når borgeren bruger den.
En sådan protese vil ikke være til gavn for borgeren, og anskaffelsesudgiften vil være spild af penge for kommunen.
Men det gør ikke, at regeringen som sådan bakker op om beslutningsforslaget, for den retstilstand, som ønskes indført med forslaget, gælder faktisk i forvejen.
For det første er hjælpemiddelreglerne nemlig i dag indrettet således, at den enkelte borger skal have støtte til det bedst egnede og billigste hjælpemiddel.
Kravene om henholdsvis det bedst egnede og det billigste vejer lige tungt i vurderingen af, hvilket hjælpemiddel borgeren skal have støtte til, således at kommunen ikke kan træffe afgørelse alene på baggrund af prisen.
Så rummer kravet også en vurdering af hjælpemidlets kvalitet, driftssikkerhed m.m.
Eksempelvis må kommunen ikke vil tildeling af diabeteshjælpemidler til en borger udelukkende fokusere på, hvilket injektionsprodukt der er det billigste på markedet, men skal også vurdere, om produktet har den fornødne kvalitet i forhold til borgerens behov.
Kravet om det bedst egnede og billigste betyder også, at hvis et standardprodukt ikke kan kompensere for borgerens funktionsnedsættelse, skal kommunen tildele det hjælpemiddel, som efter en individuel og en konkret vurdering kan dække borgerens behov, og det gælder naturligvis også, hvis det her hjælpemiddel er dyrere end standardproduktet.
Så en kommune kan altså ikke bare tildele et standardprodukt – det kunne være stomiartikler – til en borger, som har særlige behov, på grund af eksempelvis allergi, men kommunen har samtidig ansvaret for at forvalte kommunens penge på en fornuftig måde, så det hjælpemiddel, der tilkendes, ikke er dyrere end nødvendigt, og det er jo sådan set fornuftigt nok.
Så hjælpemidlet skal altså kompensere for borgerens behov og være af en ordentlig kvalitet, men det betyder ikke, at borgeren så bare kan pege på et specielt hjælpemiddel og sige, at det vil man have.
Det skal stadig væk være efter en individuel og en konkret vurdering.
Når alt det er sagt, hører vi jo stadig væk om eksempler, hvor borgere ikke får de rette hjælpemidler, og jeg tror måske også, at det er derfor og i det lys, man skal se beslutningsforslaget.
Vi hører om eksempler, hvor borgerne ikke får den rette stomipose, det rette diabeteshjælpemiddel eller den rette benprotese, og vi har faktisk også haft samråd om det.
Men jeg vil også bare understrege, at det jo er en problematik, som det her beslutningsforslag ikke vil komme til at ændre på, og jeg mener egentlig, at lovgivningen i dag sådan set er stærk, og den er netop stærk, fordi vi i fællesskab har prioriteret området.
Her kan jeg eksempelvis nævne indførelse af tro- og loveerklæringer, således at man altså ikke skal genansøge om et hjælpemiddel fra scratch, når det skal udskiftes, og jeg kan også nævne indførelse af en særlig forenklet sagsbehandlingsprocedure ved ansøgninger om hjælpemidler i de tilfælde, hvor borgerens behov er relativt entydigt.
Så kunne jeg også godt stå her som en del af en borgerlig regering og bare rose regeringen og fortælle om alle de gode ting, vi har gjort i løbet af de seneste år, men æres den, der æres bør, og her synes jeg egentlig, det er på sin plads at rose hele ordførerkredsen, men i særdeleshed også Dansk Folkeparti og den meget utrættelige ordfører fru Karina Adsbøl.
Når jeg siger »meget utrættelig«, lyder det jo som en meget stor ros, og det er også en meget, meget stor ros, og af og til er det også lidt ekstra end bare en stor ros.
Men det tænker jeg egentlig at fru Karina Adsbøl vil tage positivt op.
For det andet følger det af de eksisterende regler, at kommunen skal begrunde sin afgørelse.
Hvis borgeren har søgt om et bestemt hjælpemiddel, og kommunen har tildelt et andet, skal kommunen altså begrunde det, og kommunens begrundelse skal naturligvis leve op til de krav, der er i forvaltningsloven, således at borgeren kan se, hvad det er, der har været afgørende i forhold til borgerens valg af hjælpemiddel i den konkrete sag, og også hvad der er baggrunden for afgørelsen.