Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-04-09:
Mange tak for det.
Valgperioden nærmer sig jo sit udløb, og det betyder, at vi snart har været i arbejde i 4 år.
Da vi kom til, tog vi fat med et straksindgreb i udlændingepolitikken: strammere krav for familiesammenføring, konsekvens over for afviste asylansøgere, lavere ydelser til nyankomne.
Kort tid efter gik der så for alvor hul på Europa, mennesker på flugt strømmede uhindret ind over de ydre grænser, fortsatte op gennem landene, også til Danmark, og den opgave, vi tog på os i den situation for snart 4 år siden, var jo at lede vores land igennem migrations- og flygtningekrisen på en ordentlig måde.
Man kan tænke over, hvordan det var gået, hvis ikke vi inden da havde haft et regeringsskifte,
vi overtog efter en regering, der lempede og lempede udlændingepolitikken i modsætning til min regering, der har ført en stram udlændingepolitik.
Det har vi gjort med bevidstheden om, at hver flygtnings skæbne er ulykkelig; at Danmark har et ansvar for at hjælpe mennesker på flugt; men at vi også har et ansvar for vores eget land, for at passe på Danmark.
Vi har holdt hovedet koldt og hjertet varmt.
For vi kan ikke lukke flere ind, end vi kan rumme.
Vi er nødt til at passe på Danmark, og antallet betyder noget.
De seneste 2 år er antallet af asylansøgere til Danmark på det laveste niveau i 10 år.
Det skyldes selvfølgelig indsatsen i EU: Der kommer færre ind, bl.a. fordi Danmarks linje har vundet mere og mere opbakning.
Men det skyldes jo også den politik, vi har ført hertillands, hvor vi har strammet, nedsat ydelser, mødt folk med konsekvens – stramninger, vi har lavet sammen med Dansk Folkeparti, og som har skabt klare resultater.
Danmark er gået fra at være nr. 5 i EU målt på antallet af asylansøgere pr. indbygger, til nu at være nr. 17, målt på antallet af asylansøgere pr. indbygger.
Derfor er det da relevant at spørge sig selv om: Hvad var der sket, og hvor ville vi stå i dag, hvis ikke vi havde lavet de stramninger, som har reduceret vores attraktion – hvis man kan udtrykke det på den måde?
Hvis Danmark i dag fortsat havde været på en femteplads, ja, så ville vi i de sidste 4 år have modtaget 85.000 asylansøgere, målt op imod de 35.000, vi reelt fik, dvs. 50.000 ekstra – mere end 50.000 ekstra.
Og så har jeg ikke regnet familiesammenføringerne med.
Situationen derude i Mellemøsten og i Afrika er jo stadig ustabil.
Presset på vores nabolande er fortsat stort, man kan bare se over sundet til Sverige, som i årets første 2 måneder, altså de første 2 måneder i år, har taget imod lige så mange asylansøgere, som Danmark fik hele sidste år.
Derfor bekymrer det mig her, hvor sæsonen går på hæld, at den stramme politik, som regeringen skridt for skridt har bygget op, risikerer at blive revet ned igen, stump for stump, hvis der kommer et andet flertal efter næste valg, for sådan vil det jo gå, og det ved vi alle sammen.
Det ved vi alle sammen: Der vil blive lempet igen.
Og hvorfor vil der det?
Det vil der jo, fordi hele det parlamentariske grundlag, der byder sig ind om en eventuel ny statsminister, forlanger lempelser.
Men jo også fordi Socialdemokratiet selv ønsker et opgør med de lave ydelser, som er grundstenen i en opstrammet udlændingepolitik: et opgør med kontanthjælpsloftet, et opgør med integrationsydelsen.
Og det vil skabe tre problemer på en gang: Det vil gøre Danmark – igen – mere attraktivt som asylland.
Det vil skabe mindre tilskyndelse til at flytte sig fra ledighed ind i beskæftigelse.
Det vil betyde, at vi skal bruge flere penge på forsørgelse og færre penge til velfærd.
Hvad en splittet regering med et splittet parlamentarisk grundlag kan forårsage på udlændingeområdet, viser fortiden jo.
Så hvis flertallet skifter efter et valg, må jeg sige, at jeg er dybt bekymret for fremtiden, og derfor er det så afgørende vigtigt, at vi holder fast i den linje, der har været lagt, og som har vist sin effekt, og som vi i dag også kan måle værdien af, bl.a. den værdi, at Danmark giver en historisk håndsrækning til nærområderne; at Danmark er det land efter Tyskland og Italien, der totalt set yder mest til at opbygge EU's trustfond for Afrika, en trustfond, der har betydet helt konkret, at 42.000 mennesker på vej op i Libyen, hen over Middelhavet, nu er sendt tilbage, hvor de kom fra.