Karina Adsbøl (DF), 2019-04-30:
Tak for det, og tak til ministeren for den pæne ros.
I Dansk Folkeparti er vi helt enige med SF i, at det er vigtigt, at mennesker med handicap kan få de rigtige hjælpemidler, som er tilpasset individuelt til dem – også i forhold til det at få en individuel afgørelse.
I Dansk Folkeparti har vi også arbejdet meget på det her område, også i forhold til genbevilling af hjælpemidler.
Når ens funktionsniveau er uændret, skulle det jo også være obligatorisk for kommunerne, som det også er blevet, at bruge den forenklede sagsbehandlingsprocedure i forhold til at anvende tro og love-erklæringer; men vi oplever desværre ofte, at borgere får nej til et hjælpemiddel.
Muskelsvindfonden har egentlig beskrevet det meget fint i en artikel, hvor en kommune havde afvist at bevilge en transportkørestol til Kirsten Holst, der har muskelsvind.
Kirsten Holst ankede så og fik ret.
Kommunen brugte det politisk vedtagne kommunale serviceniveau som begrundelse, men det går jo ikke, for serviceloven skal overholdes.
Flere mennesker med handicap oplever, at det kommunale serviceniveau er blevet et vigtigt redskab i kommunernes besparelser og nedskæringer over for mennesker med handicap.
Og det virker også meget bredt accepteret i kommunale kredse, at man kan sætte begrænsninger for at spare på en ydelse.
Ofte sker der jo også det, at man går langt over stregen.
Derfor er Ankestyrelsen også nødt til at minde politikerne om, at selv vedtagne kommunale serviceniveauer skal holdes inden for loven.
I Kirsten Holsts tilfælde fik hun i juni 2017 en mail fra en kommunal sagsbehandler, hvor der stod: Det er politisk vedtaget, at der ikke bevilges transportkørestol i vores kommune.
Borgerne skal selv indkøbe disse.
Kirsten og hendes mand svarede så: Hvis vi skal betragte det som et egentligt afslag på vores ansøgning, undrer vi os over, at afgørelsen er helt uden henvisning til, hvilken paragraf I træffer afgørelsen ud fra.
Der er heller ingen klagevejledning, og afgørelsen er helt uden nogen form for relevant begrundelse i forhold til Kirstens individuelle behov.
Vi vil derfor godt genfremsende vores ansøgning.
Det var svaret fra Kirsten og hendes mand.
Det fik ikke sagsbehandleren til at tænke sig om.
Hun gentog, at det var politisk vedtaget, at Kirsten ikke kunne få den hjælp, der var ansøgt om.
Desuden henviste hun til, at Kirsten skulle udfylde en bestemt formular, hvis hun ville have en egentlig afgørelse med mulighed for at anke.
Grunden til, at jeg fortæller det her, er, at det jo er de her eksempler, vi oplever – både de eksempler, vi får i vores indbakke, de eksempler, vi ser i pressen, og de eksempler, vi bliver mødt med fra handicaporganisationerne.
Det endte jo så i sidste ende med, at Kirsten selv betalte for det her hjælpemiddel, for hun kunne simpelt hen ikke undvære det.
Det er jo en udfordring, hvis man omgår lovgivningen.
Det har også vist sig, at det kan være, at der er nogen, der har spekuleret i at spare nogle penge i stedet for at give den hjælp, og derfor fremsatte vi jo også et forslag om kompensation til borgere, der fik medhold, som der desværre ikke var flertal for i Folketingssalen den dag, hvor vi stemte om det.
Men det er jo sådan, at vi i Dansk Folkeparti gerne vil gøre det her område meget bedre, og vi vil også gerne drøfte, hvordan vi kan gøre det bedre fra politisk side.
Men det er jo også sådan i dag, at lovgivningen siger, at kravet om, at det skal være bedst egnet og billigst, også betyder, at hvis et standardprodukt ikke kan kompensere for borgerens funktionsnedsættelse, skal kommunen tildele det hjælpemiddel, der efter en konkret og individuel vurdering kan dække borgerens behov.
Det gælder også, selv om hjælpemidlet er dyrere end standardproduktet. Derfor tænker jeg, at vi bliver nødt til at grave dybere i det.
Så jeg tror, vi skal et spadestik dybere.
Nu har vi også, kan man sige, sammen med regeringen fremlagt et forslag til en sundhedsreform.
Og den anden del er jo også det, som I kender, nemlig afgrænsningscirkulæret, som siger, at kommunerne skal sørge for hjælpemidler, og at regionerne skal sørge for et behandlingsredskab.
Vi har for nylig også haft og diskuteret en sag om et vippeleje, hvor en borger var fanget i, at kommunen ikke ville genbevilge det vippelejehjælpemiddel, og regionen ville heller ikke.
Og det er altså borgerne, der bliver fanget i midten.
Så vi er helt klar på, at der skal ske noget på det her område, men spørgsmålet er, om det her beslutningsforslag lige er dækkende, eller om vi bliver nødt til at grave dybere ned i det.