Holger K. Nielsen (SF), 2019-01-24:
Det her er det, man kalder storpolitik.
Hr. Martin Henriksen sagde, at det er det vigtigste lovforslag i årevis, der har været behandlet her i Folketingssalen, og det har jo forbindelse med det ikke nye ord, men fine ord, som hedder paradigmeskifte, som af en eller anden grund er kommet ind i den politiske diskussion.
Derved forstås jo en fuldstændig fundamental forandring af et eller andet, at man vender det hele om og starter på en frisk og forandrer alle betingelserne for det.
Javel, javel.
Det er derfor, der er lagt så stor vægt på det fra især Dansk Folkepartis side, men også fra regeringens side, og vi skal jo snart have et folketingsvalg.
Jeg kan sådan set godt forstå hr. Mattias Tesfaye, altså at han ligesom anholder, at det her fra visses side bliver talt vældig meget op, at der måske er en interesse i at gøre det til mere, end det er – fra specielt Dansk Folkepartis og regeringens side – og at det, hvis man går ned i de enkelte detaljer, godt kan være, at det ikke er helt så voldsomt, som det bliver gjort til.
Men sandheden er jo, at retorikken i det her spiller en helt afgørende rolle.
Det er i enormt omfang retorik, der har defineret det her lovforslag, og det er jo derfor, som også andre har været inde på, at meget af det er symbolpolitik.
Om den der øde ø Lindholm, som, om man så må sige, var det store udstyrsstykke i det her,
vil jeg sige, at da man begyndte at grave i det, fandt man ud af, at problemet flyttes fra et sted i landet til et andet sted i landet.
Det koster 0,75 mia. kr. at lave den her øvelse, det løser ikke noget som helst, og det handler udelukkende om, at Dansk Folkeparti godt ville relancere Karen Jespersens gamle idé om den her øde ø, som mange blev meget forarget over i sin tid, og så kan de få en masse medieomtale på relanceringen af den, for der skal være folketingsvalg, ikke sandt, mens Nye Borgerlige står uden for og banker på, og så skulle Dansk Folkeparti have et eller andet.
Det er jo det, det her handler om, og det ved vi godt det er.
Der er jo ingen substans i alt det her, og det er det, der er lidt forstemmende i det, som vi diskuterer i dag.
Meget af paradigmeskiftet, siger man, handler om midlertidighed, som nu er kommet ind.
Der er nogle ændringer i det her, javist, men midlertidigheden er der jo ikke så stor uenighed om.
Mig bekendt er alle her i Folketinget da enige om, at når vi tager vare om en flygtning, der kommer og beder om husly i Danmark, er der tale om, at man får det midlertidigt, indtil vedkommende kan vende tilbage til det land, som vedkommende kommer fra.
Det mener jeg ikke der er uenighed om.
Dér, hvor det nye kommer ind, er et andet sted, og det er, at man i den mellemliggende periode generer folk så meget som overhovedet muligt.
Det er dér, paradigmeskiftet kommer ind.
I stedet for at have som udgangspunkt, at jo, de er her i landet, de skal tilbage igen på et tidspunkt, siger man, at de skal have det så dårligt som overhovedet muligt, de skal generes så meget som overhovedet muligt, de skal ikke integreres, de skal ikke uddanne sig, de skal have en lavere ydelse, uden at det i virkeligheden nødvendigvis får som konsekvens, at de pågældende tager hjem, for det kan mange af dem ikke gøre.
De kan ikke tage hjem.
Så med andre ord gør man det, at man forringer forholdene for en gruppe mennesker, der er her i landet, man vil ikke lade dem være på arbejdsmarkedet, og det er jo det, som Dansk Arbejdsgiverforening og fagbevægelsen opponerer imod, nemlig at man skal genere de folk så meget som overhovedet muligt.
Det er det, som er, om jeg så må sige, paradigmeskiftet i det her.
Den tilgang er vi simpelt hen bare uenige i.
Jeg synes bestemt, det er værd at diskutere hele spørgsmålet om midlertidigheden, for vi er enige i, at flygtninge som udgangspunkt skal vende tilbage til deres land, når de kan komme tilbage igen.
Det er det, som flygtningekonventionen også handler om, som flygtningepolitikken internationalt også handler om, at det altså er den beskyttelse, som vi skal kunne give.
Men det er jo ikke det samme, som at vi skal genere folk, mens de er her, og at vi ikke skulle kunne få noget positivt ud af det, mens de er her.
De skal kunne uddanne sig, så de står bedre rustet til at komme tilbage til deres eget land igen.
Det handler det jo også om.
Der er blevet sagt en masse flot ord om, at de skal tilbage og genopbygge deres land.
Javist, men gør man ikke bedre det, hvis man har fået en uddannelse, hvis man har fået nogle kompetencer?
Selvfølgelig gør man det.
Derfor er der al mulig grund til, at man holder fast i en integrationsdagsorden, en integrationsmålsætning i det, vi snakker om her i dag.