Stine Brix (EL), 2018-10-09:
Tak for det.
Her har vi så igen et lovforslag, som består af en række forskellige, uafhængige forslag.
To af de tre synes vi er gode, så det er sådan en cliffhanger til tilhørerne.
Jeg vil tage forslagene et ad gangen og slutte af med at foreslå, at vi deler lovforslaget i to.
Den første del af forslaget handler jo om autorisation af ambulancebehandlere.
Det bakker vi op om.
Vi synes, det er helt nødvendigt, at bemandingen af ambulancerne bliver omfattet af de pligter og rettigheder, som følger med en sundhedsfaglig autorisation.
Det betyder jo, at vi kan sikre, at de har en høj og ensartet faglighed, når det bliver beskyttede titler.
Så følger der selvfølgelig også en række forpligtelser med, som der også gælder for andre autoriserede sundhedspersoner, om at udvise omhu og samvittighedsfuldhed.
Det betyder også, at de omfattes af de samme klage-, erstatnings- og tilsynsregler, som vi kender fra resten af sundhedsvæsenet.
Lovforslagets anden del handler om at indføre en ny funktion, nemlig behandlerfarmaceuter, som skal have mulighed for at kunne genordinere visse lægemidler og ordinere dosisdispensering.
Det er den her del, vi er kritiske over for.
Jeg har også prøvet det.
Men jeg synes, vi skal passe meget på med, at et hensyn til bekvemmelighed ikke går forud for patientsikkerheden, og det synes jeg der er en risiko for her.
Vi ved, at hvis der er tale om nødsituationer – f.eks. i forhold til insulin, som Venstres ordfører nævnte, eller astma, også adrenalinpenne – så kan man udlevere medicinen allerede i dag.
Samtidig er det jo også sådan, at hvis man har glemt at få fornyet sin recept og det er vigtigt, at man fortsætter med sin medicin, og at den ikke afbrydes, fordi man skal vente på, at ens læge åbner igen, ja, så kan man ringe til en vagtlæge.
Behandlerfarmaceuterne skal have en uddannelse på 1-3 dage.
Det mener jeg simpelt hen ikke er nok til, at man er i stand til at kunne vurdere, hvorvidt en patient er i stabil behandling.
Det lyder jo meget enkelt, når folk siger, at hvis man har fået udskrevet et lægemiddel før, kan man bare fortsætte med det.
Så enkelt er det ikke.
Det er meget vigtigt, at man kan vurdere patientens kliniske tilstand – om der er en udvikling i den, om der er kommet anden, ny medicin til, som kan have en kontraindikation i forhold til det lægemiddel.
Det er jo derfor, den praktiserende læge har en lang praktisk uddannelse ved siden af sin universitetsuddannelse – noget, som en farmaceut altså ikke har.
Mere end 6 års specialuddannelse skal man have, klinisk erfaring, netop for at kunne vurdere patientens tilstand.
Hvis man læser de høringssvar, der er kommet fra Dansk Selskab for Klinisk Farmakologi, kan man også se, at de gennemgår en lang række eksempler – nogle af dem, de har listet op, kunne være genstand for genordination – på, hvor problematisk det kan være, altså, hvad det er for nogle kliniske vurderinger, man skal kunne foretage for at vurdere, om det giver mening at genordinere.
Det er jo netop derfor, man ikke bare har fri adgang til et lægemiddel, men af og til skal op og se sin læge.
Eksemplet med p-piller bliver også nævnt.
Der er det jo i dag sådan, at Sundhedsstyrelsen har sagt, at man skal se sin læge en gang om året, fordi vi ved, at der er en forøget risiko for bl.a. blodpropper.
Hvis man bare får en genordination – det vil jo altid være på 3 måneder, for sådan er p-pille-pakningerne – risikerer vi altså komme i konflikt med de her sundhedsfaglige kontroller, vi har lagt ind.
Vi har stillet en lang række spørgsmål, som er sendt frem i dag, og som vil spørge mere ind til den her del af lovforslaget.
Lovforslagets tredje del handler om at præcisere det organisatoriske ansvar for fejl og for andre forhold i sundhedsvæsenet, som kan være til fare for patientsikkerheden.
Det ændrer selvfølgelig ikke ved, at den enkelte sundhedsperson også altid har et ansvar for sin egen faglighed.
Men det er jo en reaktion på, at vi ser, at fejl i sundhedsvæsenet ofte handler om, hvor mange ressourcer der er til rådighed, og hvordan arbejdet er organiseret, mere end det nødvendigvis handler om en enkelt person.
Jeg har bemærket, at Lægeforeningen ikke synes, at det er stærkt nok, som det er formuleret i lovforslaget.
Jeg er lidt i tvivl om, hvad det præcis er, der menes.
Vi har stillet et spørgsmål for at få klarhed over, om det kunne stå stærkere, for jeg ser ikke en egentlig uenighed.
Men lad os se på det i udvalgsarbejdet.
Men altså, for at opsummere: To ud af tre dele kan vi støtte, og vi foreslår, at man deler lovforslaget i to.