Morten Messerschmidt (DF), 2020-06-11:
Tak, formand, og tak til ordførerne.
Det har været en underfundig debat, hvor man udadtil i hvert fald kan få det indtryk, at vi alle sammen vil det samme, men at der så lige er nogle tekniske detaljer, som gør, at man alligevel ikke kan støtte det her forslag.
Ja, man er ikke enige om alt, men så fremsætter man nogle ændringsforslag, og så ser vi, om vi, når vi mødes igen og debatterer det senere, kan få høvlet nogle af de knaster eller uenigheder eller bare ting, der er glemt i forslaget, af.
Jeg synes, det er en glimrende idé, som SF foreslår, at vi indskriver, at det selvfølgelig er forbrydelser, der skal være forenelige med den danske straffelov, som vi taler om her.
For der er jo nogle af de lande, hvor folk tager til, der har en noget farverig måde at se samfundet på, og derfor kan der være nogle helt åbenlyse uretfærdigheder, hvis det er ting, man der er dømt for, der så skulle foranledige, at man mister sin repatrieringsstøtte.
Så det er ikke noget problem for os.
Vi synes også, det er helt i orden at tale om en mindstegrænse, og det er jo både af hensyn til en eller anden rimelighed for de pågældende, men jo egentlig også for de danske myndigheder.
Så det er også helt fint.
Det, der til gengæld ikke er fint, er, når man foregøgler, at mit forslag krænker grundloven.
Det vil jeg simpelt hen ikke acceptere, og derfor gik jeg ind på Justitsministeriets hjemmeside, hvor der er en vejledning om lovkvalitet – og nu er den herværende minister jo ikke justitsminister, men mon ikke man har nogen i sit embedsapparat, den navigerer lidt derefter? –
Det er jo præcis det, som jeg med henvisning til Skatteministeriet gang på gang har refereret i dag, altså at vi, hvis vi nu havde en minister, der ville fremsætte et lovforslag nu, hvor der står, at ikrafttrædelsestidspunktet er fremsættelsestidspunktet, så ville vi kunne behandle det enten efter en hasteprocedure eller efter en almindelig procedure, men det ville så betyde, når det blev vedtaget enten i næste uge eller i næste måned, eller hvad det måtte være, at håndhævelsestidspunktet ville være nu.
Det er jo det, der er sagens kerne, for så ville vi nemlig, hr. Rasmus Stoklund, både løse den konkrete udfordring og den generelle udfordring.
Problemet er, at vi har en regering, der ikke vil handle nu, og som siger, at det bliver på et eller andet tidspunkt senere på året, og det ved vi jo godt hvad betyder: Ja, så er vi i hvert fald efter oktober, ikke?
Og ifølge dagspressen kan vi konstatere, at forbryderen her får udbetalt sin anden udbetaling i løbet af 2020.
Så mon ikke den er udbetalt, inden ministeren får fremsat sit forslag, eller i hvert fald inden ministeren får det vedtaget?
Det er jo det, der er problemet, og det er bare der, hvor jeg vil fremhæve SF og måske også De Radikale – det var ikke helt lige så klart – for at tage det her på den ordentlige måde, så vi får stillet nogle ændringsforslag, der præciserer bekymringerne i forhold til tidspunktet, i forhold til straffeloven, i forhold til en mindstegrænse osv.
Så det er ikke os, der er til hinder for det.
For det vigtige er jo, at vi sørger for, at loven er præcis og retfærdig, og at den er det på det rigtige tidspunkt, og den her sag er jo ikke ny.
Jeg tror, det er en måned siden, jeg havde ministeren i salen her til en spørgsmålsrunde om det, og alligevel er der ikke kommet et eneste beslutningsforslag, et eneste lovforslag, et eneste ændringsforslag, men det er smøl på smøl.
Det er det, vi ikke længere vil finde os i, og det er derfor, vi insisterer på at få det her forslag til afstemning, sådan at regeringen – medmindre den selvfølgelig forud for afstemningstidspunktet af det her forslag fremsætter sit eget lovforslag – pålægges at handle.
Jeg synes ganske enkelt, at vi skylder både de kvinder, som bliver behandlet på den her modbydelige måde, men jo også retsstaten og dem, der betaler for repatrieringsstøtten – det er jo så skatteyderne – altså dem alle sammen, at få rettet det her hul, og det er jo rigtigt, fru Pernille Vermund, at det ikke løser alle problemerne med repatrieringsloven.
Hvis fru Pernille Vermund og jeg havde 90 mandater tilsammen, tror jeg, at loven ville se fuldstændig anderledes ud – den ville måske være ganske meget kortere, og måske ville den slet ikke findes – men det er jo bare ikke det, der er sagen.
Det, der er sagen, er, at vi står over for et akut og konkret problem, en sag med himmelråbende uretfærdighed, og at vi har en regering, der er himmelråbende tavs, og der synes jeg mange burde takke Folketinget for at tage ansvaret på sig.
Tak, formand.