Peder Hvelplund (EL), 2022-06-03:
Det er klart, at jeg tror, det er noget, vi alle sammen blive dybt berørt af, både når debatten kommer op, men selvfølgelig også især med baggrund i den historie, der ligger forud for det her beslutningsforslag, og selvfølgelig også de historier, vi løbende ser i dagspressen.
Jeg tror sådan set, at det allermest positive, ved at det bliver bragt op, er, at vi får debatten igen.
For noget af det, der er tydeligt at se, er, at hver gang vi diskuterer det her emne, har det en konkret betydning for, hvor mange der tager stilling til, om man ønsker at tilmelde sig som organdonor eller ej.
Jeg vil sige, at for Enhedslisten og for mig er det helt afgørende, at det her bliver et spørgsmål om, at man personligt tager stilling; at det er et spørgsmål, man selv overvejer, men at det også er et spørgsmål, man drøfter med sine nærmeste.
For uanset hvad er det jo de nærmeste, der bliver allermest ramt, når man står i situationen.
Det ved vi fra det konkrete tilfælde her, og det ved vi generelt, og når man skal træffe den beslutning, er det altså rart, at man ved, hvad den berørte selv havde af ønsker i forhold til det, og det er sådan set, uanset om vi ender på et informeret eller et formodet samtykke.
Uanset hvad er det jo, fordi der er nogen, der på forhånd har taget stilling, nemlig til at man enten som udgangspunkt gerne vil donere eller man som udgangspunkt ikke vil donere.
Derfor synes jeg, at det helt afgørende er, at så mange som overhovedet muligt får taget stilling, og det er jo det, vi også skal til at drøfte her i næste uge.
Og jeg er rigtig glad for det beslutningsforslag, der blev vedtaget, som omhandler den obligatoriske stillingtagen, fordi det netop sikrer, at vi sørger for, at den effekt, vi kan se, hver gang vi har debatten, bliver vedvarende, fordi folk hele tiden bliver bedt om at tage stilling.
Det her er etisk svært, og jeg er faktisk tilhænger af, at folk skal have muligheden for at kunne sige, at man ikke har taget stilling, at man ikke ønsker at tage stilling endnu, men at man så hele tiden bliver mindet om det og bliver bedt om at tage stilling.
For jeg synes, at det er en beslutning, som ligger hos den enkelte, og hvor det er afgørende, at den enkelte også får muligheden for at drøfte det med sine nærmeste.
Så er der spørgsmålet om, hvad det så er, vi skal sige som udgangspunkt.
Er det, at folk gerne vil donere, eller er det, at folk som udgangspunkt ikke vil donere?
Jeg synes, at det var en glimrende tale, som hr. Stinus Lindgreen holdt.
Jeg har også haft den samme sådan umiddelbare modstand i forhold til det.
Den har jeg måske ikke så meget længere.
Jeg kan i hvert fald godt se nogle perspektiver i det, men det, der er centralt for mig, er stadig væk, hvordan vi sikrer inddragelsen af de pårørende i forhold til det.
Så ud over at jeg synes, det er rigtig ærgerligt, at vi ikke har en indstilling fra Det Etiske Råd, men at vi alene har den tilbage fra 2017, kan jeg også godt se, at der kan være en fordel i, at vi både har afklaret, hvor Det Etiske Råd stiller sig i forhold til det, ikke fordi det skal være definerende for, hvad vi beslutter, men det er dog rart at have deres overvejelser af det – det er jo også det, vi har dem for – men at vi også får udformet en konkret model for obligatorisk stillingtagen, fordi det jo også har en effekt, i forhold til hvad det betyder, om vi vælger et informeret eller et formodet samtykke.
Så jeg ser frem til, at vi får taget stilling til det, og jeg synes under alle omstændigheder, at der jo er muligheden for, når vi laver ny lovgivning i forhold til obligatorisk stillingtagen, at vi også kan se, hvordan den udvikling så er med hensyn til tilmelding til Donorregistret.
Og hvis det så ikke har den ønskede eller den tilstrækkelige effekt, synes jeg absolut, at det her er et glimrende forslag at kunne gå videre med.
Afslutningsvis tror jeg så også bare, at det er vigtigt at huske på, at det her jo ikke bare er en kamp om at komme hen til den rigtige løsning.
For jeg tror, at der altid vil være en diskussion om, hvad den rigtige løsning er.
Hvordan sikrer vi, at vi får mest mulig inddragelse af de pårørende?
Hvordan sikrer vi, at vi får flest mulige tilmeldte til Donorregistret?
Derfor handler det måske heller ikke kun om modellen.
Det handler også om, hvad det er for en tilgang, vi har til det, og hvad det er for en diskussion, vi har om det.
Og der er det i hvert fald fuldstændig uvurderligt, at der er borgere, som har et overskud, selv om de står i en personlig krise, til også at bringe det her op på det samfundsmæssige niveau, så vi netop får diskussionen også her i Folketingssalen.