Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2016-10-28:
Den Sociale Retshjælp vurderer, at 100.000 mennesker bliver udsat for stalking hvert år.
Det er ikke kun ofrene for stalking, der bliver berørt – det er selvfølgelig først og fremmest dem – men undersøgelser viser, at 21 mennesker i gennemsnit bliver berørt pr. offer.
Så det er rigtig, rigtig mange mennesker, det her går ud over.
Mere end hver fjerde person, der bliver udsat for stalking, ændrer opførsel og adfærd markant i sin dagligdag, så det kan være direkte invaliderende.
Derfor hilser vi også det her forslag velkommen.
Alt godt kommer jo til den, der venter, i hvert fald for os i den her sag, for det er noget, vi har arbejdet med i nogle år.
Sidste år i oktober fremsatte vi et beslutningsforslag, B 4, om bedre behandling og mere effektiv sagsbehandling i forhold til stalkingofre, og det var en genfremsættelse af et beslutningsforslag, som vi fremsatte i 2014.
Der var nogle ting, som var i vores forslag – nu er Socialdemokraternes ordfører ikke lige i salen – og jeg kan sige, at forslaget var baseret på viden og fakta og input fra de organisationer, der arbejder med det her til hverdag og ved rigtig meget om det, bl.a. Den Sociale Retshjælp og Dansk Anti-Stalking Forening.
I forslaget angav vi forskellige værktøjer, og nogle er selvfølgelig rettet mod de meget, meget grove tilfælde, hvor man skal afveje det retssikkerhedsmæssige over for offerets retssikkerhed.
Vi sagde bl.a., at i meget, meget grove tilfælde med gentagne overskridelser af det forbud, som er givet, skal man i grove tilfælde kunne få fodlænke på, for vi har desværre i de helt grove tilfælde gentagne overskridelser af det forbud, der er givet.
Det var også et ønske fra nogle af de organisationer på baggrund af de mennesker, de har med at gøre, at der i de sjældne tilfælde kunne gives mulighed for at skifte identitet.
Det er jo noget af en falliterklæring.
Det er heldigvis sjældent, at det går så galt, men hvis der er nogle, som har ønske om det, så skulle vi også gøre det.
Det var et af vores forslag.
Så er sagsbehandlingstiden jo fuldstændig absurd lang i nogle tilfælde.
Politiet – det taler vi så tit om, specielt i den her kreds – har jo så mange opgaver.
Men i mange tilfælde er der en sagsbehandlingstid på over 3 måneder.
Og hver eneste dag, der går i de her grove tilfælde af stalking, kan være fuldstændig invaliderende og ødelæggende for det menneske, det går ud over.
Vi har andre områder, hvor man simpelt hen ikke må overskride den fastlagte sagsbehandlingstid, altså den maksimale grænse.
Det sidste, jeg lige vil nævne, for det er jo det, vi også diskuterer i dag, er strakstilholdet, som også var et centralt forslag.
Jeg er rigtig glad for, at ministeren, da vi diskuterede det her i salen sidste år i efteråret, sagde, at vi ikke behøvede at stemme om SF's forslag, for han skulle nok komme med noget på vegne af regeringen.
Det har han så også gjort.
Og vi bliver også ved med at holde øje, indtil vores bruttoliste er sådan nogenlunde opfyldt.
Vi vil blive ved med at bringe det her op.
Vi synes, det indtil for nylig har været et meget overset problem, og derfor skal vi sikre de bedste muligheder for ofrene, og selvfølgelig også for – det er jo det allervigtigste – at prøve at forhindre, at det sker.
Og som nogle har nævnt heroppefra, ved vi, at mange har brug for behandling, altså mange af dem, der stalker andre, har brug for behandling.
De er behandlingskrævende, og vi bliver simpelt hen nødt til at få kortlagt, hvad det er for nogle diagnoser eller problemer, de lider af eller har.
For det vigtigste i verden må jo være, at vi sikrer, at der ikke fortsat er 100.000 mennesker, der bliver udsat for stalking hvert eneste år.
Så jeg vil gerne sige tak til ministeren.
Jeg synes, ministeren har taget det her område meget seriøst.
Jeg er også glad for, at vi stemmer om nogle af de her ting, for i modsætning til Socialdemokraternes ordfører synes jeg egentlig ikke, at vi mangler så meget viden.
Altså, vi har rigtig meget viden og fakta og statistik på det her område.
Nu kom ordføreren selv ind på det, efter jeg havde trykket mig ind, men jeg vil alligevel gerne stille spørgsmålet, der handler om, at det her lovforslag på den ene side kan styrke retssikkerheden, og at der på den anden side er en økonomisk ulighed indbygget i det: Hvem har råd til at betale for hvilke skønsmænd?
Ordføreren sagde selv, det kunne være en betænkelighed.
Hvordan kunne man komme det til livs, at det simpelt hen bliver et spørgsmål om pengepungen, om man kan få sin sag prøvet retfærdigt?
I en bibemærkning diskuterer vi jo også fri proces i de her tider.
Det behøver ordføreren ikke svare på her og nu.
Men kunne der være andre måder, som vi kunne imødegå det her problem på?