Jan E. Jørgensen (V), 2017-05-19:
Personligt er det nok en af de større politiske sejre, jeg har oplevet, da vi i 2014 blev enige om, at vi skulle tillade dobbelt statsborgerskab.
Jeg var ordfører dengang og blev modtaget af en masse glade mennesker med flag og champagne, og jeg ved ikke hvad.
Det var danskere, som var flyttet ud af Danmark og boede et andet sted, som nu fik muligheden for at få dobbelt statsborgerskab.
De havde simpelt hen ikke kunnet få sig selv til at frasige sig det danske statsborgerskab, selv om de havde boet mange år i et andet land.
Så det var i mine øjne en rigtig god og progressiv beslutning, som vi traf til gavn for rigtig mange mennesker.
Men jeg anerkender, at det var en svær beslutning.
Det var det også i Venstres folketingsgruppe.
For der var tale om et paradigmeskifte, hvor man jo decideret havde en konvention, der forbød dobbelt statsborgerskab, og som Danmark havde tiltrådt, men som en række lande havde opsagt, fordi verden havde forandret sig.
For vi lever i en globaliseret verden.
Vi lever i en verden, hvor mennesker i stor stil bevæger sig på kryds og tværs af grænser.
Og ja, det er noget rod.
Det er det.
Verden er et rodet sted.
Man kunne også sige, at verden er et broget sted, for at bruge et mere positivt ladet ord.
Men vi synes altså, det er ganske fornuftigt at tage bestik af, at verden har forandret sig.
Det har den siden vores grundlov fra 1849, men det har den også gennem de senere årtier.
Så nu har udlændinge, der er flyttet til Danmark og blevet danske statsborgere, mulighed for at fastholde en tilknytning til deres oprindelseslande, og danskere, der er flyttet ud i verden og blevet statsborgere i andre lande, har også fået lov til at beholde deres danske statsborgerskab.
Jeg tror ikke, man skal have været ret mange minutter i eksempelvis Solvang på den amerikanske vestkyst for at finde ud af, at det altså er muligt at være amerikaner og dansker og elske begge lande, endog rigtig højt.
Grundlæggende er jeg af den overbevisning, at der ikke er grund til at tvinge mennesker til at foretage valg, som det ikke er nødvendigt at foretage.
Derfor er der heller ingen grund til at tvinge nogen til at opgive deres oprindelige statsborgerskab, fordi de gerne vil være statsborgere i et nyt land.
I min verden er det fuldt ud muligt at elske både sit gamle og sit nye fædreland højt, ligesom fru Astrid Krag sagde, jeg tidligere har sagt om mine to børn, Kamma og Valdemar: Dem elsker jeg også lige højt, og det ville være umuligt for mig at skulle vælge mellem dem.
Men jeg har en fornemmelse af, at mine argumenter om globalisering og dobbelt fædrelandskærlighed måske ikke vækker den helt store genklang hos Dansk Folkeparti.
Så derfor vil jeg i stedet, som minsiteren jo også gjorde det, henlede Dansk Folkepartis opmærksomhed på en anden sidegevinst ved reglerne om dobbelt statsborgerskab.
For reglerne har nemlig stor betydning for vores muligheder for at frakende dansk statsborgerskab fra personer, som på den ene eller den anden måde har vist sig bestemt ikke at være danskere, men faktisk være antidanskere, antidemokrater.
Det gælder eksempelvis de syrienskrigere, som vi her i salen diskuterede netop på baggrund af et beslutningsforslag fra Dansk Folkeparti, som ønskede, at det skulle præciseres, at man kunne fratage syrienskrigere deres danske statsborgerskab.
Som jeg også dengang havde en lille drøftelse med hr. Christian Langballe om, fremgår det jo af indfødsretsloven, at de, der dømmes for overtrædelse af bestemmelser i straffelovens kapitel 12 og 13 – og det er de to kapitler, der omhandler forbrydelser mod staten, altså eksempelvis syrienskrigere – ved dom kan frakendes deres statsborgerskab, medmindre de derved bliver statsløse.
Og det giver sådan set god mening, for det er jo kun, hvis de borgere samtidig er statsborgere i et andet land end Danmark, at det overhovedet giver mening at fratage dem deres statsborgerskab.
For hvis vi ønsker at udvise mennesker af Danmark, skal vi altså have et land, vi kan udvise dem til.
Vi kan ikke bare sige: Du skal ud.
Vi er nødt til også at sige, hvor vedkommende så skal hen, og vi er også nødt til at sikre os, at det land har en forpligtelse til at tage imod de pågældende, og det har man altså, hvis de pågældende er statsborgere i det andet land.
Så man bliver nødt til at gøre op med sig selv, om man sætter muligheden for at frakende syrienskrigere deres statsborgerskab højest, eller om man sætter ønsket om at afskaffe dobbelt statsborgerskab højest.
Man kan ikke få begge dele.
Med disse ord når jeg frem til min konklusion, som så forhåbentlig ikke kommer bag på nogen: Venstre kan ikke støtte beslutningsforslaget.