Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2020-06-19:
Sidste gang vi drøftede et forslag fra Alternativet om særlige politienheder til bekæmpelse af bl.a. partnervold og partnerdrab, indledte jeg min tale med at fortælle om, at politiet netop, nærmest som vi drøftede det her, havde fængslet en mand i Sønderborg for drabet på sin ekskone.
Det kom, præcis en måned efter at en anden kvinde i Sønderborg var blevet slået ihjel af sin eksmand.
I dag kan man så læse, at en kvinde i Hillerød har ladet livet, fordi hun slog op med sin kæreste.
Alle tre eksempler handler om partnerdrab, og desværre er det langt, langt oftest en kvinde, som må lade livet.
Hvert år havner adskillige kvinder i den nedslående drabsstatistik, men de er altså ikke bare et tal.
De kvinder er mennesker, der berøves et liv, der er børn, der berøves deres mor, og der er andre, der berøves en slægtning eller en veninde.
Kigger vi på statistikkerne for partnervold, partnerdrab og stalking, taler tallene deres eget sprog.
Det er kvinderne, der betaler den største pris, og lige meget hvor lidt vi har lyst til at tale om det, er det en kønnet statistik, det er et ligestillingsproblem.
Hjemmet er det farligste sted for en kvinde at opholde sig, for mænd er det i nattelivet.
Men kan det virkelig være sådan, at vi accepterer, at kvinder skal være mest utrygge der, hvor de egentlig har brug for at være mest trygge?
Vi skal bruge den viden, vi har.
Forud for et drab er der tit og ofte både fysisk og psykisk vold og stalking – der har været rigtig mange tegn på, at der er noget galt, der har været mange steder, hvor vi kunne have grebet ind.
Det skal vi gøre, det bliver vi nødt til at tage mere seriøst.
Vi tog et skridt i sidste uge til en forhåbentlig bedre indsats, da vi ved behandlingen af SF's forslag om en større indsats over for stalking blev enige om, at nu vil vi skride hårdere ind, og det kommer der heldigvis et arbejde i gang i forhold til –
ministeren nedsatte en gruppe, som skal kigge på det.
For vi ved netop fra et studie fra England, at stalking er et mønster forud for partnerdrab, så der er mange måder, vi måske kunne nå at gribe ind på tidligere.
Jeg har også tidligere i dag nævnt, at det er sjældent, vi bruger bortvisningsloven i Danmark.
Den blev brugt en eneste gang i 2019.
En eneste gang var det voldsudøveren, som måtte gå fra parrets hjem.
Det betyder, at det altid er hende, der skal tage børnene og sine ejendele under armen og rykke på krisecenter.
Men da vi lavede den lov i Danmark, gik vi faktisk heller ikke hele vejen.
Vi var inspireret af Østrig, som havde modellen i forvejen, men de havde også et interventionskontor.
Herhjemme ved politiet tit ikke, hvad de skal gøre med voldsudøveren.
Hvad gør vi med ham?
I Østrig har man en model, hvor man også tager sig af voldsudøveren.
Det er helt, helt nødvendigt, for at det her kommer til at virke, at vi også følger bedre op på ham.
Det pinte mig lidt at læse om Patrick og Line på DR i går.
Patrick har et problem med, at han er voldelig, og nogle gange går han amok.
Line vil gerne beholde Patrick, og de er enige om, at han skal gå i behandling.
Han ventede i 2 år for at komme i behandling.
Og da han startede i behandling, betød det faktisk, at han nedsatte sit voldsmønster rigtig, rigtig meget.
Det betød, at da han fik hjælp, gjorde det faktisk en forskel.
Derfor handler det også om at have et beredskab i forhold til ham.
Vi er nødt til at have mere fokus på ham også.
Så vi skal bruge alle muligheder for at stoppe den adfærd, der fører til stalking, vold og i sidste ende drab.
Det tror jeg vi er enige om.
Det er også SF's overbevisning, at vi skal have en særlig politienhed for forbrydelser i nære relationer.
Det går vi til politiforligskredsforhandlingerne med et ønske om.
Jeg synes ikke, at det nytter noget at spise ofrene af med strafforhøjelser, hvis de ikke følges op af bedre efterforskning eller bedre forebyggelse.
Jeg ville ønske, at man hver dag tog døgnrapporten og kiggede i den og så, om man havde været kaldt ud til noget i de små hjem – politiet bruger termen husspektakler, og den synes jeg vi skal væk fra – og så følger op på det og rækker en hånd ud til de kvinder, som har været udsat for noget.
Så er jeg sikker på, at vi kunne hjælpe begge parter på et tidligere tidspunkt.
Måske er det ikke så meget, der skal til.
Måske er det bare at bruge den viden, vi har, og sørge for, at de redskaber, der er til stede, fungerer.
Det går vi i hvert fald til politiforligskredsforhandlingerne med et ønske om.
Jeg vil gerne takke Alternativet for en vigtig debat her i dag.