Mattias Tesfaye (S), 2020-02-26:
Vi har ikke skrinlagt nogen planer.
Vi bruger flere ressourcer og mere tid på at prøve at få det her til at lykkes, end vi har gjort tidligere.
Jeg vil meget nødig nævne et specielt land, for så er jeg sikker på, at vi har lukket døren til det land endnu mere, end hvad godt er, men jeg tror, det vil være et sted, der ligger langs en af de centrale migrationsruter til Europa – vi har typisk talt om den vestlige, den midterste og den østlige rute.
Jeg tror selv på – som jeg også har sagt både før og efter valget – at hvis vi bare kunne få flyttet behandlingen af nogle asylsager uden for Europas grænser mod f.eks. at genbosætte kvoteflygtninge, allokere udviklingsbistand til det land eller give studieopholdstilladelser til unge fra det land, så ville det sende så stærkt et signal til de asylansøgere, der er på vej nordpå, om, at de ville vide, at hvis du tager til Danmark, vil du risikere at få behandlet din asylansøgning et andet sted.
Jeg tror, det vil have enorm betydning, og jeg synes virkelig, vi skal forfølge det.
Det her er ikke en stramning af udlændingepolitikken.
Det er jo det modsatte, for det udvider muligheden for målgruppen for, hvem der kan komme ind på det her etableringskort, og det forlænger perioden, man kan være her på etableringskortet.
Men jeg tror også, vi skal passe på med at tage den danske udlændingelov som gidsel i sådan en strammer-lempelse-diskussion.
For det her er fornuftigt.
Det er folk, der bidrager massivt til den danske statskasse.
Jeg tør ikke svare på det på talerstolen, men jeg vil da opfordre spørgeren til at stille et skriftligt spørgsmål til mig om f.eks. dem, der er på ordningen i dag
: Begår de kriminalitet?
Mit bedste gæt vil være, at det er særdeles velintegrerede mennesker, og jeg tror kun, vi har en interesse i at gennemføre det her lovforslag.
Tak for det.
Med det forslag, vi skal behandle her i dag, fra Dansk Folkeparti, ønsker forslagsstillerne, at det bliver muligt at afvise asylansøgere ved den danske grænse, hvis de er indrejst fra et sikkert tredjeland.
Vi har flere gange tidligere behandlet lignende forslag her i Folketinget, og jeg har også forståelse for ønsket om at diskutere den her sag igen.
Jeg er enig i, at det kan virke mærkeligt, at udlændinge rejser igennem en række sikre lande i Europa uden at søge om beskyttelse for derefter at indrejse og søge om asyl i Danmark.
Min vurdering er, at de her udlændinge i mange tilfælde vælger at rejse den lange vej til Danmark i stedet for at søge beskyttelse i landene i nærområderne, fordi de kan være tiltrukket af de samfundsmodeller, der er opbygget her i Nord- og Vesteuropa.
Det er selvfølgelig ikke en holdbar måde at have et asylsystem til at fungere på.
Vi bruger enorme ressourcer på migranter, der indrejser i Danmark, men faktisk ikke har noget krav på beskyttelse.
Det er også derfor, vi i regeringen arbejder på at indføre et nyt og mere retfærdigt asylsystem, hvor vi i stedet anvender vores ressourcer på at hjælpe de flygtninge og fordrevne, der opholder sig tæt på konflikterne.
Hvis vi ændrer den måde, vi i dag har indrettet vores asylsystem på, kan vi efter min opfattelse minimere og måske endda undgå den problemstilling, som beslutningsforslaget rejser.
Dagens beslutningsforslag handler jo ikke om det her projekt, som jeg her kort har fortalt om, men når jeg alligevel taler om det, er det, fordi vi rent faktisk tror, at det er vejen frem for at få et asylsystem, som er mere retfærdigt og mere langtidsholdbart, men indtil det sker, må vi jo forholde os til, hvordan situationen er i dag.
Som forholdene er i dag, er der fortsat rigtig mange asylansøgere, der indrejser i Europa, også selv om tallene er lavere, end de var for få år siden.
Nogle af dem, der indrejser i Europa, kommer så til Danmark, men vi kan ikke afvise asylansøgere ved grænsen til Danmark og vende dem om til det land, de senest er rejst igennem – i hvert fald ikke, hvis vi ønsker at leve op til Dublinsamarbejdet, som vi er en del af.
Efter reglerne i Dublinforordningen er vi forpligtet til at give en asylansøger adgang til landet, mens myndighederne undersøger, hvilken medlemsstat der efter Dublinforordningen er ansvarlig for at behandle asylansøgningen.
De enkelte kriterier, der angiver, hvornår en medlemsstat er ansvarlig for at behandle en ansøgning om asyl, fremgår af den her EU-forordning.
Kriterierne er oplistet i en prioriteret rækkefølge, og da det var nyt for mig, da jeg fik det at vide, vil jeg lige bruge lidt tid på at tale om det.
Det første, man ser på, er det land, hvor ansøgerens nærmeste familie opholder sig.
Det næste, man ser på, er det land, der har udstedt en opholdstilladelse eller et visum til ansøgeren.
Så udlændingemyndighederne vurderer altså på baggrund af de her kriterier, om der er en anden medlemsstat, der er ansvarlig for at behandle asylansøgningen, og der går man det igennem i prioriteret rækkefølge.
Det forhold, at en udlænding er indrejst i Danmark fra Tyskland og søger om asyl, betyder derfor ikke, at det som udgangspunkt er Tyskland, der er ansvarlig for behandlingen af asylansøgningen, heller ikke, selv om Tyskland utvivlsomt må anses for at være et sikkert land at opholde sig i.
Der kan f.eks. være tale om, at udlændingens nærmeste familie opholder sig i Frankrig, og derfor skal det være Frankrig, som skal anmodes om at acceptere ansvaret for at behandle udlændingens asylansøgning.
I kender selvfølgelig til, at vi har et retsforbehold, men mit synspunkt og regeringens holdning er, at det fortsat er i Danmarks interesse at være en del af Dublinsamarbejdet, fordi det i praksis fungerer som et værn mod asylshopping, altså muligheden for at kunne søge i flere forskellige europæiske lande.
Hvis ikke vi er med i det her Dublinsamarbejde, risikerer Danmark at blive en magnet for asylansøgere, der allerede har fået afslag på deres ansøgning i et andet europæisk land, uden vi har mulighed for at forhandle vedkommende til det land.
Det skyldes, at det vil blive mere besværligt for Danmark at overføre asylansøgere til andre medlemsstater, hvis ikke vi har Dublinsamarbejdet.
Det er også derfor, Danmark fortsat er en del af det her samarbejde, og det håber jeg også et bredt flertal i Folketinget fortsat ønsker Danmark skal være.