Mette Frederiksen (S), 2019-10-01:
Barnevognen, som står uden for Brugsen, vel at mærke med barnet i, jordbærboderne i vejkanten, hvor pengekassen står frit fremme, vores børn, der cykler til skole.
Jeg har det på mange måder ligesom Dan Turèll: Jeg holder af hverdagen.
Når man spørger os danskere, om vi har tillid til andre mennesker, så svarer rekordmange: Ja.
I Danmark har vi ikke guldminer, og vi har heller ikke haft det, men vi har noget, der er meget mere værdifuldt: Vi har tillid til hinanden.
På tillid har vi bygget et samfund med pligter og med rettigheder – i den rækkefølge.
Jeg betaler min skat i tiltro til, at du betaler din.
Jeg betaler for dit lægebesøg i tiltro til, at du betaler for mit.
Vi har den solidaritet, og når vi mødes i boligkvarteret, på arbejdspladsen, til forældremødet, menneske til menneske, så møder vi hinanden med tillid.
Det er ikke bare hyggeligt – det er en kæmpe styrke.
Bare ét eksempel: Hvis en ingeniør på en dansk arbejdsplads har lavet en tegning, som smeden ret hurtigt kan gennemskue ikke holder vand i virkeligheden, så går smeden hen til ingeniøren og siger: Hør, der er lige en detalje dér, skal den ikke være lidt anderledes?
Det kan kun lade sig gøre, fordi de to kender hinanden, fordi de spiser madpakken sammen i kantinen.
De har måske gået i skole sammen, og søndag morgen spiller de oldboysfodbold.
Danmark hænger sammen.
Der er den tillid, nærhed, gensidige respekt imellem os.
Det giver stabilitet, det giver kreativitet, det giver arbejdspladser, og det giver fremgang.
Tillid gør os ikke kun trygge, det gør os faktisk også rige.
Danmark er et fantastisk land!
Kan I genkende mit Danmarksbillede?
Det tror jeg mange kan, eller også kan I huske, at det var det, det var engang.
Det kan også godt være, at der er en af jer her i dag, der tænker: Arh, er det hele nu så rosenrødt?
Jeg ville ønske, at jeg kunne svare ja.
For selv om rammen om vores billede stadig væk holder, så er der noget på maleriet, der er falmet.
Jeg har set jordbærboder med videoovervågning, og det er da et paradoks, at selv om velstanden samlet set stiger og er steget, oplever mange en større usikkerhed.
Når man spørger danskerne i dag, om de tror, at deres børn får en bedre fremtid end den, de selv har haft, så er der flere, der er kommet i tvivl.
De, der har knoklet længe, startet tidligt på arbejdsmarkedet, haft det hårdeste fysiske arbejde, er faktisk bekymrede bare for den nærmeste fremtid.
De oplever jo, at det velfærdssamfund, de har betalt til igennem hele deres arbejdsliv, ikke er der, når de har brug for det.
Vi må hele tiden kæmpe for mere retfærdighed.
Historien går ikke kun fremad, den kan også gå tilbage.
Ude i verden tabes de sejre, vi troede var vundet: frihandel, frihedsrettigheder og kvinders frie ret til abort.
Og herhjemme kender jeg mange mennesker, der ser, at tingene ruller, men de er bare ikke selv en del af det: at løbe hurtigere, men aldrig hurtigt nok, nye krav.
Tilliden slår revner, centralisering, skandalen i det, der før hed SKAT.
Pludselig er der en amerikansk kapitalfond, der opkøber vores hjem, og der er direktørbonusser på millioner af kroner.
Kender grådigheden ingen grænser?
Åbenbart ikke.
Der er store banker, som svigtede deres samfundsansvar, selv om vi andre holdt hånden under dem, og der er klimakrisen, som er en reel bekymring for selve vores klode og dermed for vores eksistens.
Danmark er et stærkt land.
Danskerne – I – er dygtige.
Vores virksomheder tager ansvar for det samfund, de er en del af, og for de arbejdspladser og for den velstand, vores velfærd står oven på.
Men der er uro i verden, og lande, også tæt på os, er på vej ind i en økonomisk afmatning, og både brexit og handelskrige kan også smitte af på os.
I Danmark er der stadig fremgang, beskæftigelsen er høj, ledigheden er lav.
Med andre ord: Meget går godt.
Det gør det meste faktisk.