Trine Pertou Mach (EL), 2024-02-07:
Tak til ministeren for den her indledende tale.
Domstolen siger, det er plausibelt, at Israel begår eller har begået folkedrab i Gaza.
Det er ikke nogen konklusion.
Det er ikke at drage en konsekvens.
Det er at konstatere, at det er plausibelt, og derfor har de antaget sagen.
Det er det internationale samfund, der taler.
Så er der en række foranstaltninger, som i virkeligheden alle sammen handler om at begrænse de lidelser, der er, og de overgreb, der er på den palæstinensiske befolkning, og sikre, at der kan komme den nødhjælp ind, der gør, at det ikke ender fuldstændig galt, altså værre, end det er i forvejen.
Der er en halv million mennesker på randen af hungersnød.
Det kan gå frygtelig, frygtelig galt.
Jeg forstår godt, at udenrigsministeren gentager, at der er tale om en særlig situation efter den 7. oktober, for det er rigtigt, at den krig, Israel fører lige nu, har en intensitet og en uproportionalitet, som vi ikke har set hidtil i den konflikt.
Men det fratager ikke Israel et ansvar for faktisk præcis at efterleve folkeretten, ligesom terrorangrebet den 7. oktober ikke kan retfærdiggøres med årtiers besættelse, ydmygelser, menneskerettighedskrænkelser, drab og tilfældige og vilkårlige arrestationer.
På samme måde, som man ikke kan undskylde det terrorangreb med det, kan terrorangrebet altså ikke bruges som en undskyldning for at føre krig på den måde, som Israel gør, og med de konsekvenser, det har for den palæstinensiske civilbefolkning.
Et af de greb, vi faktisk har, er den domstolskendelse og de foranstaltninger, som domstolen har bedt Israel om at reagere på og lave inden for 1 måned.
Det vil sige, at der rundt regnet er en uge tilbage.
Jeg undrer mig såre over, at man fra dansk side faktisk ikke har brugt det som en anledning til at sige: Nu har vi et juridisk redskab til at lægge et massivt pres på Israel.
Der kommer ikke fred ud af den krig, og jeg forstår stadig væk heller ikke – det er mit meget konkrete spørgsmål til udenrigsministeren og regeringspartierne – al den her snak om en humanitær våbenhvile.
Alle organisationer, der kigger på Gazastriben, siger, at der er brug for en varig våbenhvile.
Der kommer ikke fred gennem mere krig.
Hamas kan ikke nedkæmpes gennem flere bombardementer.
Hvornår er nok nok?
Hvornår er nok nok?
Hvad skal der til, for at den danske regering siger, at nu skal der skiftes gear, at nu skal der ske noget andet, og at nu er det militære spor udtømt?
Hvornår er det militære spor udtømt?
Hvis ikke det er det nu, hvor en halv million mennesker er på randen af hungersnød, hvor stort set hele befolkningen er fordrevet fra deres hjem, hvor alle børn under 5 år er i fare for underernæring, og hvor der har været massefordrivelser og risiko for sygdomsepidemier og alt det, som internationale organisationer siger, så ved jeg simpelt hen ikke, hvad der – efter de standarder, vi normalt vurderer vores eget land efter – ville få os til at give det forstandige svar, at nu er nok nok; nu skal der ske noget andet; nu skal der være en våbenhvile.
Jeg forstår det ganske enkelt ikke.
Jeg håber, at vi i den videre debat og også fra de andre partier kan få nogle flere ord på, hvad det er, vi gør ud over det humanitære spor.
For problemet er, at den humanitære bistand ikke kan komme ind i tilstrækkelig grad.
Problemet er, at den eneste vej for Israel til at efterleve de midlertidige foranstaltninger er en varig våbenhvile.
Det er den eneste vej til at sikre også israelerne en varig fred.
Så jeg håber, at debatten kan skifte spor væk fra det, vi har diskuteret mange gange indtil nu, og til i virkeligheden at diskutere, hvordan vi kan bruge den domstolskendelse og det juridiske spor, der er lagt ud, til faktisk at sikre, at palæstinenserne ikke længere skal udsættes for massiv krig, og at det politiske spor kan åbnes.
Tak for det, og tak til ordføreren for talen.
Det handler om det her med våbenhvile, som vi jo har diskuteret mange gange.
Den Internationale Domstols kendelse fra forrige uge lægger jo en række foranstaltninger frem, som Israel skal rapportere tilbage på hvordan de forholder sig til.
Det er en udbredt opfattelse, at det får Israel svært ved at gøre i praksis uden at indføre en våbenhvile.
Hvordan ser Socialdemokraterne Danmarks rolle i forhold til at presse på for, at Israel efterlever domstolens kendelser og de midlertidige foranstaltninger?