Julius Graakjær Grantzau (ALT), 2018-12-06:
Jeg vil så også lige bringe det op – det skal man jo gøre, når man er enig med nogen, som man ikke altid er enig med – at jeg egentlig er meget enig i det, som Dansk Folkeparti påpeger.
Jeg har det ikke godt med, at vi anbringer for få børn.
Jeg forstår udmærket, at det er en meget svær balance, men den italesættelse er jeg ikke glad for at bruge i den her sammenhæng.
Så synes jeg også, at Rasmus Vestergaard Madsen fra Enhedslisten påpeger noget vigtigt, nemlig det her med flere fattige børn.
Det er også en undren, som jeg modsat Dansk Folkeparti deler.
Der kunne jeg også forestille mig, at der er en eller anden form for sammenhæng, som heller ikke bliver afvist af Liberal Alliance, når det gælder, hvilke økonomiske kår man lever under, at man socialt er udsat, og hvilke problemer der kan opstå i en familie, som følge af de samlede vilkår, som familierne har – også på det økonomiske område.
Nu er jeg både ny her i Folketinget og på det her område, og det er jo sådan et meget komplekst lovområde.
Det er også et meget følsomt lovområde.
Jeg er selv vokset op med plejebørn i mit hjem.
Jeg har selv været heldig at bo hjemme ved mine forældre, men vi havde skiftende plejebørn i vores hjem.
Med hensyn til kompleksiteten vil jeg også lige komme ind på noget af det, som Liberal Alliances ordfører også påpegede, nemlig at der også er sådan en eller anden balance i forhold til bare at lave mere og mere lovgivning.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi tager det op.
Men der synes jeg, at den formulering, vi har i forslaget til vedtagelse, om en styrket lovgivning frem for mere lovgivning og om en afbureaukratisering netop er noget, vi skal have for øje.
Skal man også lave noget tilsyn med det, nytter det heller ikke noget, at det bliver mere og mere komplekst.
Så til selve området om udsatte børn og anbringelser: Noget af det, som jeg lige vil påpege, som vi synes er vigtigt i Alternativet, er for det første det personlige ansvar for indberetning, som jeg synes vi skal fokusere på, og vi skal finde ud af, hvordan vi kan styrke det område.
For det andet er der så det kommunale ansvar, når det bliver indberettet, og hvordan vi handler på det, for det, jeg er bekendt med, er, at det faktisk er et problem, at mennesker går rundt med en viden, som ikke bliver indberettet, og kan gå rundt med den i lang tid.
Det er enormt bekymrende og enormt problematisk for de børn, som man går med en viden om, og hvor problemerne bare bliver værre og værre.
For det er sådan et følsomt område, så der kan være alle mulige grunde til, at man ikke indberetter det.
Så frem for kun at komme efter de her mennesker, skal vi også bakke op om mulighederne for at indberette: Hvor kan man gå hen med de her oplysninger?
Og så skal vi også sikre, at det i det næste skridt bliver taget alvorligt, at der er et sted, hvor man bliver mødt.
Det er også det næste punkt.
Når man så indberetter, hvordan sikrer vi så, at kommunerne rent faktisk følger op på det?
For der er også mange eksempler på, at det, hvis man endelig gør det, eller når det bliver indberettet, faktisk kan lande mellem to stole eller får lov til at sejle i længere tid.
Det er jo rigtig uheldigt for de her børn og meget problematisk, for som ministeren også siger, giver det mening at sætte ind tidligt.
Det er egentlig også det, jeg hører de fleste partier her påpege, nemlig at det, der selvfølgelig giver mest mening, er at sætte ind så tidligt som muligt, så vi f.eks. undgår anbringelse.
Men det kræver også, at vi får det indberettet og får handlet på det.
Ved at vi kommer ind og laver nogle tidligere indsatser, kan vi jo hjælpe f.eks. forældre ud af et misbrug.
Det handler også om at tage hånd om de problemer, der er rundt om barnet, så man giver nogle gode vilkår for barnet, som sikrer, at den her familie faktisk kan holde sammen.
Så at et misbrug kan blive overset, og at der ikke gives hjælp, er der altså også eksempler på; at man altså ikke bliver hjulpet som forældre.
Til slut – for nu kan jeg se, at det blinker rødt her – vil jeg lige sige, at vi også tilslutter os det her med at kigge på, hvordan sagsbehandlerne arbejder og deres antal af sager.
Og så vil jeg se frem til en videre debat, og jeg håber, at vi også på det her område ligesom på familieretsområdet, hvor jeg oplevede en enorm velvilje blandt partierne, kan samarbejde om børnenes tarv.
Tak for ordet.