Pernille Skipper (EL), 2022-04-29:
Der er rigtig mange børn i det her land, som desværre kommer igennem en helt ekstremt svær periode af deres liv, fordi deres forældre ikke kan finde ud af at gå fra hinanden på en ordentlig måde.
Jeg er i en alder i livet, hvor jeg udmærket, når jeg kigger rundt i min egen vennekreds, kan se, at der findes gode måder at gå fra hinanden på, når man har børn, og at der findes rigtig, rigtig dårlige måder.
Og når det er den dårlige måde, så er de største tabere altid børnene.
Og de børn, som får ar for livet i større eller mindre grad, findes også blandt de børn i de to tredjedele af alle skilsmissefamilier, som aldrig kommer ind i systemet.
Det er ikke nemt for børn, når forældre går fra hinanden, og det må vi bare aldrig nogen sinde komme til at få det til at virke som.
Når man så kommer op i det, som i systemet bliver kaldt højkonfliktsager, så har vi jo ikke bare at gøre med forældre, der ikke kan finde ud af det sammen og har det svært, men vi har at gøre med forældre, som har brug for andre voksne til at gøre det, der er bedst for deres børn.
Og vi har faktisk ikke bare at gøre med forældre, der har brug for andre voksne til at få hjælp til, hvad der er bedst for deres børn, men vi har brug for hjælp til nogle af dem, som faktisk ikke engang kan finde ud af det i det system, der er, og hvor de får støtte og hjælp.
Vi har at gøre med forældre, som er i de højkonfliktsager, hvor man nok kan sige, at hvis du først er der, så er der sket så mange ting allerede, som er ødelæggende for dine børn.
Det er et svigt af de børn, det er et svigt.
Vi hører om de forfærdelige sager, der er – og jeg anerkender fuldt ud, at de er der – og jeg vil faktisk have mig frabedt, at der sidder nogle i den her Folketingssal og skulle insinuere, at der er nogle herinde, der ikke anerkender, hvor skadeligt det her er.
For det gør jeg, og det ved jeg at alle andre kolleger herinde gør.
Med den reform, vi lavede i 2019 – jeg var også socialordfører, og jeg var også med til at lave den – var en af intentionerne, at folk, når folk henvendte sig, dengang hed det statsamtet, nu hedder det Familieretshuset, skulle have muligheden for at få noget hjælp.
Man skulle ikke bare have en afgørelse, dang, dang, og så kunne konflikterne få lov til at fortsætte der, og så kunne forældrene stå og råbe og skrige af hinanden, når de udleverede børnene til samvær.
Man skulle hjælpes, og det er en af de ting, som skal implementeres, og som stadig væk ikke er blevet implementeret ordentligt, fordi reformen var så grotesk underfinansieret.
Men det var en af intentionerne.
Der, hvor vi mangler at sætte ind, er måske over for alle de forældre, som faktisk endnu ikke har henvendt sig i systemet, men hvor det begynder at gå skævt.
Når vi får børn og starter en familie, bliver vi mødt af en jordemoder og en sundhedsplejerske – vi ville godt have mere tid med dem – og der er pædagoger og institutioner, der gerne vil hjælpe os med, hvordan vi gør tingene med vores små børn.
Men der er ikke nogen steder at gå hen, når man skal finde ud af, hvordan man planlægger en god skilsmisse og går fra hinanden sammen.
Det synes jeg mangler.
Det, der ikke mangler, er endnu en omrokering af Familieretshuset.
Grunden til, at det ikke fungerer lige nu, er, at der ikke blev afsat penge nok dengang.
En af de største udgiftsposter, der har været i de finanslove, jeg har været med til at forhandle, er Familieretshuset.
Og så er det, fordi der ikke er tid til at få det til at fungere.
Hvis man laver en ny omrokering, vil jeg bare bede forslagsstillerne og alle de andre, der snakker om nye reorganiseringer, om at svare på, om de tror, at der bliver behandlet nogen sager, mens man sidder og omorganiserer det hele, eller om de tror, at det måske går ud over sagsbehandlingstiden en gang til.
Det tror jeg det gør, eller det ved jeg, at det gør.
Så det, vi skal blive ved med at gøre, er at sørge for, at det er finansieret, at der er penge nok, og mangler der flere penge, skal der flere penge ind i det.
Vi skal have sagerne behandlet.
Sagsbehandlingstiden er ved at gå ned.
Og så skal vi prøve på at se, om det system ikke kan fungere.
Der findes allerede mulighed for kontaktbevarende samvær, heldigvis.
Sagsbehandlingstiden for højkonfliktsager, vi kalder dem for de røde sager, er på vej ned.
Det er meningen, at det er her, man skal sætte ind hurtigt.
Vi skal have systemet til at fungere.
Det er der ikke nogen tvivl om.
Og nej, jeg ved godt, at der er nogle, der chikanerer og dermed ikke udleverer deres børn til samvær.
Det skal man ikke gøre.
Det tager lovgivningen heldigvis højde for.
Der findes også dem, der føler, at de bliver tvunget til at udlevere børn til voldelige tidligere ægtefæller eller andet, og det er også forfærdeligt.
Vi kan ikke afgøre enkeltsager herinde.