Lars Løkke Rasmussen (UFG), 2021-12-21:
Det er årets korteste dag, det er en mørk dag, og det er også den følelse, man sidder med her i Folketingssalen.
Fru Pia Kjærsgaard var inde på det.
Der er mange dage i Folketingssalen, og så er der nogle få, der skiller sig ud.
Jeg har været her i godt 27 år og har heldigvis aldrig før været en situation som den, vi nu alle sammen befinder os i, hvor vi skal tage stilling til en af vores kollegers valgbarhed.
Jeg udnævnte fru Inger Støjberg til minister, og jeg har været både glad for og stolt af, at fru Inger Støjberg har tjent mine regeringer.
Jeg støttede ikke anlæggelsen af en rigsretssag, og jeg anførte her fra Folketingets talerstol to grunde.
Den ene grund var, at jeg var i tvivl om, hvorvidt fru Inger Støjberg ville blive dømt.
Jeg tilføjede, at hvis hun blev dømt, så forudså jeg, det ville blive en mild straf.
Og så angav jeg den yderligere begrundelse, at jeg frygtede, at hvis der blev fældet en dom, så ville det sætte sig i et martyrium, som ikke tjener den offentlige debat noget godt.
Jeg fik jo ikke ret i det første, men jeg fornemmer, at jeg desværre får meget ret i det andet.
Jeg er personligt overrasket over dommen.
Den er hård.
Jeg synes, der er principielle ting i den her dom, f.eks. det, at alvorlighedsbetingelsen mere principielt lægges til side, og Rigsretten siger, det må være Folketinget, der fremadrettet ligesom afgør, hvornår en potentiel lovovertrædelse har en karakter, hvor man vil gå til Rigsretten.
For Folketinget skal bare vide, at går man til Rigsretten, så dømmer den uanset hvad – altså, hvis der er begået noget ulovligt – men der er ikke noget alvorlighedskriterium.
Det har rykket barren noget nedad fremadrettet.
Det bør alle nuværende og fremtidige ministre skrive sig bag øret.
Det overrasker mig, men det rokker jo ikke ved kendsgerningerne.
På mange måder er det her en dårlig film, som jeg selv har siddet og iagttaget.
Og jeg har selvfølgelig også brugt den sidste tid på at spørge mig selv om, hvor det var, at jeg selv skulle have trykket på pauseknappen og sagt: Her klipper vi den lige om, så den får en mere lykkelig afslutning.
Jeg kan ikke være den eneste, der gør mig den overvejelse om, hvad hele det slagsmål og den kappestrid, der har været i den såkaldte værdipolitik, har betydet for afviklingen af den her film.
Men uanset hvad man hver især gør sig af slige overvejelser, rokker det jo ikke noget ved, at filmen er spillet til ende.
Det er en slags irreversibel proces.
Og selv om jeg ikke støttede nedsættelsen af Rigsretten, så er jeg jo i det retssamfund, vi lever i, nødt til at tage den dom ned og lægge den til grund.
Der er mange, der har sagt, at det er en svær beslutning, vi skal træffe her i dag, og det synes jeg også det er på det menneskelige plan.
Men jeg synes, at det i logikkens verden er en relativt enkel sag.
Man kan ikke sidde i Folketinget, hvis man er idømt 60 dages ubetinget fængsel.
Sådan tænker jeg, samtidig med at jeg tænker, at det her kunne have været undgået; det her kunne have været håndteret på et tidligere tidspunkt.
Jeg appellerede til det, da et meget stort flertal i Folketinget anlagde en rigsretssag, og sagde: Burde man ikke i stedet lægge Instrukskommissionens beretning til grund for en udtalt misbilligelse af fru Inger Støjberg?
For man kan ikke optræde i strid med forvaltningsloven.
Men det var jo for sent.
Jeg er helt sikker på, at hvis fru Inger Støjberg på det tidspunkt stadig væk havde været minister, så kunne det have sluttet sagen, for så ville der i direkte forlængelse af en sådan misbilligelse også være sket det, at fru Inger Støjberg var fratrådt.
Men nu var der jo ikke noget stort offer at give, og derfor tilfredsstillede det ikke Folketingets flertal, og så fik vi rigsretssagen.
Og den er jeg ligesom alle andre nødt til at lægge til grund.
Jeg synes, hr. Ole Birk Olesen i virkeligheden redegjorde så fint for det.
Det handler dybest set om, hvor skillelinjen går mellem at have en politisk rolle, hvor man udtrykker holdninger, og så et forvaltningsmæssigt ansvar for at oversætte holdning til handling.
Fru Inger Støjberg har masser af holdninger, og jeg har sådan set respekt for dem – jeg er ikke enig i dem alle, men har respekt for dem og engagementet.
Men grænsen går der, hvor man overtræder loven, når man sætter dem igennem.
Og når man gør det og bliver idømt næsten 2 måneders – 60 dages – ubetinget fængsel, så mener jeg ikke, at Folketinget har andet at gøre end at konstatere, at fru Inger Støjberg ikke er valgbar.
Jeg tror grundlæggende, at der skal gøres mere end én refleksion her.
Det var ikke en fejl at nedsætte Rigsretten.
Det var der et flertal der besluttede, og det førte jo også til domfældelse, og derfor kan man jo bare konstatere, at der var et grundlag for at kunne rejse en rigsret.
Det er nok lige så oplagt, at hvis man går den danske historie igennem, vil man også kunne konstatere en række andre situationer, hvor man, hvis man havde besluttet at lave en rigsret, også kunne have fået en rigsretssag, der havde ført til domfældelse, ikke mindst i lyset af den bemærkning i Rigsrettens præmisser om, at der ingen alvorlighedsbetingelse gælder; den må afgøres i Folketingssalen.
Når man har rejst en sag ved Rigsretten, dømmes man, hvis man har begået noget ulovligt.
Det er jo den sammenhæng, der er.
Jeg har mange refleksioner, og en hovedrefleksion er selvfølgelig, at hvis den her sag havde været ført i et politisk spor på et tidspunkt, hvor Inger Støjberg havde noget at ofre i det politiske spor, altså sin ministerpost, havde vi ikke fået en rigsretssag.