Liselott Blixt (DF), 2022-01-13:
Jeg vil sige, som en anden ordfører nævnte, at det her nok er et af de vigtigste forslag, der er blevet fremsat, ja, i meget lang tid.
Og jeg vil med det samme sige, at vi sagtens kan støtte, at der skal lovgives på det område.
Så tak til SF og fru Trine Torp for at få det her forslag frem.
Det er jo trist, at vi i mange år ikke har prøvet at løfte noget nedefra.
Vi gør rigtig meget, når det handler om forebyggelse, men mange af de ting, der bliver gjort fra forskellige regeringers side, er at symptombehandle og at lindre.
Vi har givet penge til SMILfonden, som hjælper meget syge børn, penge til børnehospicer, hvor vi hjælper hele familien og også de børn, som er søskende til et kræftramt barn.
Men når jeg mener, det er et af de bedste forslag, er det, fordi vi, hver eneste gang vi taler om forebyggelse, gør det ved at sætte prisen op, straffe folk og håbe på, at det lykkes at ændre folk.
I stedet skulle vi se på, hvad det er, der gør, at man kommer derud, hvor man har brug for enten at bedøve sig, gøre opmærksom på sig selv, være udadreagerende, stjæle eller gå i grupper, hvor man kan bruge nogle af de ting, man måske også selv er vokset op med, fordi man ikke får den hjælp, der er brug for, fra starten af.
Det er jo nogle af de ting, som jeg kan se det her forslag kan tage fat i.
Det er ikke, fordi det her forslag løser alle problemer med den sociale ulighed, for hvis vi skal løse problemet med den ulighed, vi ser i sundhed, og den ulighed, vi ser her, så bliver vi nødt til at gøre noget, når vi opdager problemet.
Så er det også rigtigt, at der er nogle tilfælde, hvor vi ikke opdager problemet, og det tror jeg også fru Trine Torp var inde på.
For hvordan finder vi nogle af de her børn og unge, som har brug for hjælp?
Der skal der et meget større arbejde til, hvor vi klæder både lærere, pædagoger og sundhedsplejersker på og ikke kun sundhedspersonale, der netop kan tage fat, når man møder dem på sygehuset, for det er jo ikke altid, at de er der, når man kommer.
Vi ved, at når det gælder børn af misbrugere eller psykisk syge, så skjuler de det – de er flove, de skammer sig, de tager ikke andre børn med hjem.
Det er stadig væk et tabu at sige, at ens mor lider af en depression eller har en skizofren lidelse.
Så hvordan gør vi?
Det er nok et af de største spørgsmål, der er i den her sag.
For vi skal forpligtes hele vejen rundt, og vi skal gøre det på en rigtig god måde, så selvfølgelig skal der være et tværfagligt samarbejde på tværs af alle de organisationer, kommuner og regioner, der kan være inde over de her ting.
Jeg håber, man kan gøre noget ved det her.
Nu havde vi jo en konference i går om børn og unges mentale trivsel, og vi ved jo, at det bygger de her klodser på ens sårbarhed, hvis man vokser op i en sårbar familie, eller hvis man får et traume som ung og man ikke bliver hjulpet.
Mange af dem, som har haft en psykiatrisk diagnose, eller som er røget ud i et misbrug, eller som prostituerer sig, eller hvad det nu kan være, skal man gå ind og snakke med.
Jeg var inde på et misbrugscenter engang og spurgte nogle af de narkomaner, der var, hvilken barndom de havde haft, og så får man lige præcis nogle af de her ting, de er vokset op med, at vide.
Så der skal en indsats til, og derfor glæder jeg mig til udvalgets arbejde, og jeg vil stille nogle spørgsmål.
For samtidig med at vi har det her, skal vi også passe på, at vi ikke går over tærsklen, så vi igen straffer eller tvangsfjerner børn, eller hvad det nu kan være.
For det er det eneste, som jeg bare lige vil spørge ordføreren for Socialistisk Folkeparti ind til, nemlig punkt 1 i systematisk journalføring: Hvordan gør vi det uden at overskride de grænser, som jeg ved Socialistisk Folkeparti selv går ind for at vi skal passe på ikke at overskride, i forhold til hvad der er personretligt, så det ikke bliver en overtrædelse af det?
Men jeg er meget positivt stemt over for forslaget og håber, det er noget af det, hvor vi kan sige, at det her er rigtig forebyggelse, hvor man faktisk forebygger og ikke kun symptombehandler.