Samira Nawa (RV), 2023-04-13:
Mange tak, formand.
Uligestilling på tværs af køn, seksualitet og baggrund er fortsat en af vores vigtigste uløste opgaver i verden, men også herhjemme: Der er stadig sexisme i Danmark; der er stadig forskel på, hvad vi tjener; der er stadig alt for få kvinder, der har adgang til de rum, hvor magten virkelig er; der er stadig en udbredt psykisk, fysisk og seksuel vold mod kvinder, der hvert år koster kvinder livet; der er lgbt-personer, der mistrives; der er stadig mandlige ofre for partnervold, der ikke får hjælp; der er stadig kvinder, der udsættes for negativ social kontrol.
Der er stadig meget at kæmpe for.
Men jeg håber samtidig, at vi sammen kan sætte ambitionerne højere.
I næsten halvdelen af bestyrelserne i de største danske virksomheder sidder der ikke en eneste kvinde, og det kommer ikke til at gå væk af sig selv, så det har vi et politisk ansvar for at løse.
Det samme gælder abortlovgivningen, der ikke er blevet ændret siden 1973; mon ikke det er på tide, at vi her 50 år efter år tør tale med hinanden om at modernisere reglerne?
Hvis vi så vender blikket mod, hvad ligestillingskampen egentlig handler om, handler det for mig om lige muligheder.
Derfor vil jeg også bruge resten af min taletid på at tale om nogle af dem, der ikke har samme mulighed som os, der sidder her i salen, men som sjældent får opmærksomhed, når snakken falder på ligestilling.
Det kunne f.eks. være Ina på 46 år.
Hun er gift med Claus, som er dansk officer i flyvevåbnet, hun er født i Moldova og har boet i Danmark i 12 år, taler flydende dansk og engelsk, har aldrig fået sociale ydelser eller hjælp fra staten, hun har studeret, været i arbejde, og hun har tilmed været medlem af den danske delegation, der deltager ved Kvindekommissionens årlige samling hos FN i New York.
Det kunne også være Andrea, der er 27 år.
Hun kom hertil fra Rumænien som 19-årig og har brugt hele sit voksne liv på at arbejde, faktisk 7½ år ud af de 8 år, hun har været her.
Hun har ikke arbejdet fuld tid, fordi hun også tager to uddannelser ved siden af.
Hun er blevet gift i den danske folkekirke, ejer et hus i Aars og blev sidste år mor til Kaj.
Det kunne også være Sedan, der kom til Danmark for 8 år siden, da han var 11 år gammel.
Han har gået i den danske folkeskole siden 5. klasse, går i gymnasiet og har et fritidsarbejde i Elgiganten og drømmer ligesom rigtig mange andre af sine klassekammerater om at få et arbejde og bidrage.
Det er mennesker, der er her, uddanner sig, arbejder, bidrager og hver dag lever deres liv på lige fod med os andre.
Alligevel er de ikke helt ligestillet, for de har nemlig ingen demokratisk indflydelse og bliver derfor ikke anerkendt som en del af vores samfund.
De tre personer, som jeg nævner her, er blandt de 10 pct. af den voksne befolkning i Danmark, der ikke har stemmeret.
Blandt dem finder man mennesker, der har boet her i mange år, der taler dansk, der har børn i daginstitution og folkeskole, mennesker, der har fast arbejde og betaler skat, ja, sågar også en del, der er født i Danmark.
På en dag som i dag, hvor vi skiftevis indtager den her talerstol med store ord om ligestilling som en grundværdi i det danske samfund, mener jeg også, det er på sin plads, at vi spørger os selv på flere planer, om vi reelt lever op til de værdier, vi bryster os af.
Når så stor en del af befolkningen står uden for demokratiet med pligten til at bidrage, men ikke med retten til indflydelse, kan jeg hverken se eller mærke, at vi i Danmark reelt skulle have lige muligheder uanset herkomst og baggrund.
For de her mennesker har stemmer, men bliver ikke hørt og repræsenteret.
Derfor har jeg sat mig for at give de 10 pct. et talerør også helt herind i Folketingssalen, lytte til deres historier og dele dem, sætte ansigt på nogle af de mennesker, der oplever at være alt andet end ligestillet med deres kolleger på arbejdspladsen, de andre forældre i vuggestuen, de medstuderende eller medsøstrene i mødregruppen.
Og jeg håber, at flere af mine kolleger her i salen også vil være med til, at vi får rettet op på det, at en voksende del af samfundet ikke har fast plads i vores demokrati.
Jeg håber, ministeren anerkender det og tager det alvorligt, at ligestilling og demokrati går hånd i hånd, at stemmeret og demokrati går hånd i hånd.
Sådan var det i 1915, da vi udvidede stemmeretten, og sådan bør det også være i 2023.
Mine ambitioner på ligestillingens vegne er både mange og høje og rækker også ud over køn.
Jeg glæder mig over debatten her i salen i dag, men jo også endnu mere til det samarbejde, vi skal have her i Folketinget om at sætte handling bag vores mange ord i dag.