Marianne Bigum (SF), 2024-11-21:
Mange tak.
Vi står i dag med et lovforslag, som kommer til at dreje på nogle af de helt store tandhjul, når det kommer til den måde, hvorpå vi organiserer og går til vores udfordringer med forurening fra vores materialer.
Hver dansker har et årligt forbrug på 188 kg emballage.
Det, vi skal kigge på i dag, står på skuldrene af mere end 10 års arbejde i EU i forhold til udvidet producentansvar, hvor producenterne i højere grad får ansvaret for at sikre, at den her emballage kan genanvendes, at den bliver genanvendt, og ikke mindst, at den kan genbruges.
Det vil sige, at vi stopper det her med engangsemballager og engangsprodukter.
I forhold til visse produkter vil der også med det her lovforslag være et ansvar for erhvervslivet, sådan at de også skal være med til at betale for oprydningen.
Jeg tror, at vi alle sammen kender til affald i naturen og i bybilledet og er trætte af, at vi fylder vores skraldespande med en masse emballage, som kunne have været undgået.
Og vi er endnu mere trætte af historier om, at når det her affald, vi har sorteret, bliver indsamlet, så bliver det ikke genanvendt ordentligt.
Danmark er et af de lande, som har det højeste ressourceforbrug.
Kun 4 pct. i Danmark er cirkulært.
Rigtig meget af den emballage, som vi bruger, kan simpelt hen ikke blive genanvendt eller bliver det i hvert fald ikke, og det er ikke, fordi kommunerne, da de indsamlede det, har haft et ønske om at smide det på en strand et eller andet sted.
Det er ofte, fordi den her emballage simpelt hen er blevet designet på en måde, så den ikke kan genanvendes, eller fordi det ikke er økonomisk fornuftigt at genanvende den, eller fordi vi ikke har haft anlæg, der kan genanvende den.
Det er simpelt hen et meget uoverskueligt og kompliceret område, og derfor rækker det også ind over mange ting.
Men det er ikke kommet pludseligt, at vi står med den her opgave og med det her lovforslag.
Når vi i højere grad siger til producenterne og erhvervslivet, at de har et ansvar for de produkter, de sætter på markedet, så beder vi dem om at sørge for, at de, ved at vi giver dem det ansvar og det økonomiske incitament, får designet emballagen på en måde, så vi får mindst muligt af den, og så den også kan genanvendes på en måde, som er økonomisk fornuftig.
Så stopper de med at lave tingene i mærkelige farver og i forskellige mærkelige typer af materiale, men gør det på en måde, så det nemt kan genanvendes.
Ved at give dem det her ansvar giver vi dem også ansvaret for at sikre, at der er anlæg, der kan genanvende det her, og der ligger et kæmpe erhvervspotentiale i EU i den her sektor.
Der ligger erhvervspotentiale i ikke bare at genanvende det, men også i at få genanvendt det til nogle materialer, så virksomhederne i Europa kan få nogle råvarer, de kan bruge i deres virksomheder, sådan at vi i højere grad ikke er afhængige af materialer uden for EU.
Det er godt for forsyningssikkerheden, det er godt for miljøet, og det er godt for klimaet.
I det her ligger også intentionen om, at virksomheder i højere grad skal tænke i nye forretningsmodeller, sådan at det ikke bare handler om at lave en emballage og så ser man den ikke mere, men at man i højere grad tænker: Måske kan vi lave noget, hvor vi kan lave genbrug, hvor vi kan genpåfylde, og hvor vi sikrer os, at tingene kan komme tilbage og blive brugt.
Verdensmål nr. 12 er som sagt der, hvor Danmark står rigtig, rigtig dårligt, og derfor glæder det mig også, at vi i dag står og behandler et lovforslag, som i højere grad adresserer netop det her verdensmål, hvor Danmark er bagud.
Jeg startede med at sige, at vi står og skal dreje et stort tandhjul, og det kommer vi til, for det er en kæmpe forandring i den måde, vi har gjort det på.
Derfor har det også taget tid at lande der, hvor vi er i dag.
Vi har været vant til, at kommunerne stod for det; nu er det producenterne, der skal stå for det, altså for noget af det, men ikke det hele.
Der er blevet lagt rigtig mange kræfter igennem mange år i at prøve at tale sig til rette og at finde en model, og det, jeg hører nu, er, at vi har en god model.
Men vi har også super travlt, for vi vedtager også nogle kollektive ordninger i forhold til et ansvar til producenterne for at sørge for, at det her bliver samlet ind, og i forhold til at producenterne betaler deres del, og at der er det her incitament ude i erhvervslivet til at gøre det rigtige.
Man har svært ved at få erhvervslivet til at tilslutte sig det her, og der er en reel bekymring for, at der kommer til at være nogle virksomheder, som tager deres ansvar på sig, mens alle andre fortsætter som før og efterlader regningen.
Der er en forventning om, at der burde være 15-20.000 medlemmer af de her kollektive ordninger, men indtil videre er det kun 5.600, som er tilmeldt.