Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2017-04-20:
Indtil for nylig talte vi jo stort set alle sammen om dansk realkredit som stående i et lyserødt skær.
Det var en lang historie.
I 200 år har vi haft det, og det har sikret, som flere også rigtigt har sagt, danskerne meget stabile og billige boliglån.
Men for et par årtier siden og specielt inden for de sidste par år er der jo sket noget med dansk realkredit.
Og det er, som jeg også synes at Dansk Folkepartis ordfører redegjorde meget fint for, at det i den grad er blevet en malkemaskine for bankerne i stedet for, som Enhedslistens ordfører, hr. Pelle Dragsted, var inde på, at fremstå som noget, der principielt hviler i sig selv.
Det er jo rigtig, rigtig ærgerligt, fordi det system fungerede i 200 år, og nu har vi fået en situation, hvor man ikke kan kende realkredit fra banker.
Det har de også selv fundet ud af, og derfor har de lavet et nyt fælles organ, der hedder Finans Danmark, og på den måde er det jo meget ærligt.
Det svarer lidt til at have en hemmelig affære, alle kender alligevel til den, og så springer man ud og siger, at nu er man altså både blevet ringforlovet og gift.
Det er jo fint nok.
Nu har man fået et fælles talerør til at tale hele finanssektorens sag gennem.
Derfor er det jo forhåbentlig også slut med, at vi skal se alt for naivt og rosenrødt på realkreditsektoren, fordi den er smeltet sammen med de store banker.
Det kan vi jo også se på pengestrømmene.
Fra realkreditinstitutterne strømmer der milliarder over i bankernes kasser, og når vi så løbende i den her diskussion har kritiseret og spurgt: Hvad skal de her bidragssatsers stigninger til for?
får vi at vide, at det er på grund af polstring, det er på grund af de onde politikere og de onde Baselfolk, som stiller højere og højere kapitalkrav.
Men vi kan jo så igen se, at når der er generalforsamlinger, som der har været et hav af det her forår, og vi ser, hvad der bliver udbetalt til aktionærerne i udbytte og tilbagekøb, afspejler det jo ikke, at realkreditten eller bankerne skal polstres.
Tværtimod.
Et eksempel er fra Danske Banks generalforsamling.
Det er ikke for lige præcis at pege fingre ad dem, jeg var bare selv med, og jeg stillede det spørgsmål: Når der nu bliver ført milliarder fra Realkredit Danmark over i Danske Bank og der efterfølgende bliver udbetalt 19 mia. kr. i tilbagekøb og udbytter, hvordan hænger det så sammen med det argument, vi har hørt igen og igen, om polstring?
Og svaret var, som alle andre steder, hvor vi også spørger, at det egentlig heller ikke hænger sammen.
Det er for at forkæle aktionærerne.
Dermed kommer vi også ind på det, som jeg også synes at hr. Pelle Dragsted sagde meget præcist, at det er blevet et fuldstændig perverst niveau, som kapitalafkastet skal ligge på, altså de her 11, 12 pct.
Der har aldrig før været så store forventninger til, hvad man skal kunne kræve af sine investeringer i realkreditten.
Det afkastkrav er kommet op på et niveau, som ikke bare nogle af os herinde, men mange andre jo også lægger mærke til og siger: Det er fuldstændig urealistisk højt, det hører ikke hjemme inden for realkreditområdet at kræve så højt et afkast.
Men det er det, systemet efterhånden har vænnet sig til, og det, der skal til.
Nu til aftalen.
Jeg kunne godt have ønsket mig mere, men nu skal man jo heller ikke stå en dag som i dag og have nejhatten på.
I forhold til hvor mange forskellige partier der er med, synes jeg, at det er en udmærket aftale.
Den giver nogle bedre forhold.
Vi kunne godt have ønsket os, at Forbrugerrådet Tænk og ekspertudvalgets anbefalinger om at forbyde både indfrielsesgebyret og den fulde kurtage og den fulde kursskæring i varslingsperioden for bidragsændringer var blevet fulgt.
Det var der ikke opbakning til, men 50 pct. er også noget.
Så havde vi jo også ønsket os, og det tror jeg også at jeg gjorde meget klart over for ministeren, at vi i den grad gerne vil have det, som også både Dansk Folkeparti og Alternativet og Enhedslisten har nævnt, nemlig et tilsyn, der simpelt hen kunne gå ind og sige, at det objektivt set er rimeligt, hvis bidragssatsen stiger, for det kan det være, eller nej, det er det ikke.
Og når det skulle være et tilsyn eller en konkurrencemyndighed, er det jo netop, fordi det er et område, hvor der ikke er særlig god konkurrence, og hvor det er så dyrt at flytte, og hvor du ikke bare, som hvis du skal have mælk, kan gå i Netto eller i Fakta efter en billigere mælk eller hen i kiosken, eller hvor det er, efter en billigere vare.
Og når det derfor er et spørgsmål, der har så stor betydning for samfundsøkonomien og for almindelige menneskers økonomi – det er nogle af de største udgifter, folk overhovedet har – så er det kun rimeligt, at der skal en myndighed til for at sige god for det eller ikke god for det.
Nu kan jeg se, at formanden rejser sig op, så nu skal jeg nok slutte af.
Men vi støtter selvfølgelig aftalen.
Der har været lidt diskussion frem og tilbage om, hvorvidt det er et forlig eller en stemmeaftale.
Vi vil blive ved med at forfølge nogle af vores egne andre mål, men jeg vil så også gerne rose ministeren for at lande en aftale, som alle kan se sig selv i, og hvor der ikke er nogen tilbageskridt.
Og det er jo altid godt.