Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2020-05-19:
Jeg vil sige, at formanden ikke er den eneste, der kløjes i mit navn, og jeg hører mange gode udtaler af det. »
Skive for skive, skridt for skridt har de danske politikere bevæget sig ind på en kurs, hvor man tilsidesætter grundlæggende frihedsrettigheder.
Og nu er udviklingen kommet så langt, at det bør kalde på dyb bekymring fra borgerne og grundig eftertanke fra det politiske system.
« De ord ikke mine, men det er ordene fra en række centrale stemmer i den danske retssikkerhedsdebat i december i Berlingske.
De pegede på, at vi er vidne til et decideret politisk kulturskred i arbejdet med at forebygge og bekæmpe kriminalitet.
De stemmer talte bl.a. Jonas Christoffersen fra Institut for Menneskerettigheder, Jacob Mchangama, direktør i den uafhængige juridiske tænketank Justitia, Jens Elo Rytter, som er juraprofessor på Københavns Universitet og ekspert i friheds- og menneskerettigheder, og Advokatrådets formand, Peter Fogh.
Nogle af de ting, som de pegede på har været et problem i de senere år,
er f.eks. beslutningen om at indføre dobbeltstraf for visse kriminalitetstyper i ghettoområder; det er muligheden for at lave opholdsforbud for visse personer i visse egne af landet; det er maskeringsforbuddet, som forbyder tildækning i det offentlige rum, herunder med burka; det er beslutningen om at give mulighed for at overvåge danske statsborgere i udlandet; det er beslutningen om at udskyde retten til familiesammenføring for visse flygtninge med 3 år, hvilket skal for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i marts; det er beslutningen om at indføre minimumsstraffe for flere kriminalitetstyper, som afskaffer domstolenes mulighed for at foretage frie skøn; det er imamloven, som kriminaliserer religiøs påvirkningsvirksomhed; det er den fortsatte stigning i antallet af love, som giver det offentlige adgang til privat grund uden dommerkendelse; det er sagen om den ulovlige logning af teledata; det er den udvidede brug af nummerpladescannere og muligheden for at lagre data; det er beslutningen om at gøre det muligt administrativt at fratage borgere deres statsborgerskab.
Og mange, mange flere ting har de på deres liste.
Jeg skal ikke gøre mig til dommer over, hvad der er godt og skidt i den pågældende opremsning – det tror jeg allerede vi har haft lange debatter i Folketinget om – men hånden på hjertet: Folketinget har, og det har vi også i SF tit været en del af, leveret ganske mange stramninger på områder for alt lige fra bander til terror og efterforskningsværktøjer de seneste år.
Noget af det har helt sikkert været nødvendigt, og andet har måske været udtryk for en retspolitisk magtesløshed.
Der er tale om utallige pakker, som bare lige drejer en lille smule mere på det velkendte greb – mere straf, mindre retssikkerhed, større bevillinger – når der har været bål og brand i gaderne.
Måske er det faktisk på tide at kigge på, om det hele har haft værdi.
Har indgrebene været for store?
Har redskaberne vist deres værdi?
For nogle måneder siden skete der jo faktisk noget interessant i Folketingssalen.
Der var for en gangs skyld ikke flertal for et af regeringens forslag om overvågning.
Vi har forbedret et forslag om overvågning, og det viste sig, at der faktisk var en grænse for, hvor meget vi synes der skal overvåges.
Det endte med, at vi faktisk ikke gav ministeren, som der var lagt op til med forslaget, en bemyndigelse til at udpege nye steder, hvor der kan overvåges, uden at Folketinget ligesom er inde over.
Det var faktisk en måde, hvorpå vi skaffede en lille smule mere demokratisk kontrol.
Så det viste sig, at Folketinget rent faktisk har en grænse.
Så lad os nu bare tage et fordomsfrit kig på det, der har været de seneste år.
Jeg ved godt, at vi er meget forskellige i vores indgangsvinkel til, hvad der skal være af sådan rent retspolitiske værktøjer, men jeg synes jo, at det fornuftige altid er at få gennemgået, hvordan de her redskaber rent faktisk har virket.
Så jeg synes, det er et positivt forslag fra Enhedslisten, og det kan vi selvfølgelig godt støtte.