Søren Søndergaard (EL), 2019-04-25:
I Enhedslisten synes vi, at det her er et godt forslag.
Hvis jeg var i tvivl, før gik herned, må jeg indrømme, at indlægget fra Dansk Folkeparti – som jo ikke er et ubetydeligt parti, men som er et stort dansk parti – om muligheden for at indlede en præventiv krig mod andre lande, vedtaget i Folketinget, sådan set overbeviste mig om, at hvis der er den slags tanker i store partier i Folketinget, er det måske meget godt, at vi har en aftale i Folketinget om, at det kræver et større flertal end en enkelt stemme at sætte det i værk.
Jeg vil godt sige, at jeg synes, at det er et vigtigt forslag, fordi det er en stor beslutning at gå i krig.
Det er en stor beslutning for de soldater, der bliver sendt ud; det har jo været beskrevet.
Altså, folk risikerer at blive dræbt, folk risikerer at blive lemlæstet, folk risikerer at få traumer, som de selv og samfundet skal leve med i måske resten af deres tilværelse.
Så det at sende folk i krig, det at sende landet i krig, er en stor beslutning.
Men det er jo også en stor beslutning på den måde, at det ikke er noget, der bare lige kan laves om.
Altså, det er jo ikke sådan, at man bare den ene dag kan gå ind i et andet land, deltage i en invasion og så afholde et folketingsvalg og så sige: Nå, men så trækker vi os ud igen.
Altså, enhver ved jo, at den mindste del af en krig er at starte den, det er at indlede den, hvorimod den største del af problemet ved en krig er at komme ud igen.
For når man først er gået ind, har man for det første ændret situationen på stedet, for det andet har man jo påtaget sig et stort ansvar for alle dem, man samarbejder med, og det vil sige, at selve det at gå ind er noget, der binder regeringer i mange led fremover i forhold til deres handlefrihed, uanset hvordan vælgerne stemmer, uanset at vælgerne ønsker at få det stoppet.
Vi kan jo bare se problemerne med at komme ud af Afghanistan som et meget illustrativt eksempel på det.
Så det her er et godt argument for, hvorfor der skal være en eller anden sikring af, at der er en reel opbakning, der også kan overleve en lille smule vindstød.
Så er det spørgsmålet, om det vil føre til mere åbenhed, hvilket hr. Holger K. Nielsen lægger meget vægt på i bemærkningerne.
Der vil jeg sige, at jeg er mere tvivlende.
Jeg tror ikke nødvendigvis, at det, at man får en bred opbakning blandt de regeringsduelige partier, fører til mere åbenhed – i hvert fald ikke over for offentligheden – det er muligt, det fører til mere åbenhed over for de partier, men over for offentligheden er jeg meget i tvivl om hvorvidt det kan sikre det.
Lad os tage et konkret eksempel, nemlig beslutningen om det danske flybidrag til at bekæmpe Islamisk Stat.
Der var en lukkethed, i forhold til hvilke banditter Danmark kunne komme til at støtte, som stadig væk er gældende, og hvor det ikke kan diskuteres, fordi det er underlagt tavshedspligt.
Så jeg synes, det er et eksempel på, at man ikke kunne tage en reel politisk diskussion, hverken her i Folketinget eller i befolkningen, om de reelle problemer ved det bidrag.
Så er der nogle mere strukturelle ting, som jeg mener at den rapport, vi har fået, om Irakkrigen også er inde på, og som vi skal prøve at finde veje til at tage en diskussion af hvordan vi får gjort noget ved.
Altså, der er f.eks. det problem, der består i, at det ofte er Nævnet, som får de fortrolige oplysninger, men at dem, der behandler de konkrete lovforslag om krig, er Forsvarsudvalget, og nogle af de oplysninger, som Nævnet har, er ikke automatisk i hænderne på alle Forsvarsudvalgets medlemmer.
Det er ét eksempel.
Et andet eksempel er, hvor mange oplysninger Nævnet i sig selv får.
Og der synes jeg, det med åbenheden kræver mere end det her forslag, og det synes jeg at vi må komme tilbage til.
Men jeg synes som sagt, det er vigtigt med et flertal.
Så er det spørgsmålet, hvad »kvalificeret« præcis betyder.
Skal det være to tredjedele, skal det være noget andet, hvordan skal den præcise term være?