Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-05-09:
Tusind tak for det.
Selvfølgelig bruger jeg da gerne en aften på en debat om Finansministeriets rolle, altså, hvad skulle jeg dog ellers få aftenen til at gå med.
Så det har jeg da set meget frem til.
Og spørgerne har jo bedt mig om at vurdere, om det er hensigtsmæssigt, at Finansministeriet har så stor indflydelse, som det har, på samtlige politiske ressortområder.
Lad mig starte med at kvittere for det spørgsmål, for, som det fremgår af regeringsgrundlaget, er regeringens vision et Danmark i vækst, fordi vækst og velstand er forudsætningen for velfærd.
Samtidig ligger det regeringen meget på sinde at føre en ansvarlig økonomisk politik.
Det hænger jo sammen med, at økonomien har fyldt en del i det samlede billede oven på nogle udfordrende år i Europa og i verden generelt.
Det har vi også mærket i Danmark, og det har selvfølgelig påvirket de politiske prioriteringer.
Vi har løbende måttet træffe svære beslutninger, som har været nødvendige for at sikre robustheden i dansk økonomi.
Vi kan jo så glæde os over, at dansk økonomi er i rigtig god form.
Det skyldes ikke mindst den ansvarlige økonomiske politik, som denne regering, den tidligere Venstreregering og tidligere VK-regeringer har ført, og her spiller Finansministeriet jo en helt naturlig og central rolle, i forbindelse med at regeringen fører sin økonomiske politik.
Det gælder under den nuværende regering så vel som under tidligere regeringer.
Så ja, Finansministeriet er centralt for min regering og har været det for mine tidligere regeringer.
Det er en af grundene til, at det faktisk går godt i Danmark.
Det er sådan, at grundloven bygger på den ordning, at regeringen er indrettet som et ministerialsystem.
Og ministerialsystemet indebærer helt grundlæggende, at hver minister som forvaltningschef har en selvstændig kompetence og et selvstændigt ansvar inden for sit forvaltningsområde.
Det indebærer også, at politiske beslutninger på de enkelte ressortområder træffes af den ansvarlige minister og faktisk ikke af regeringen som kollegium.
Som et billede på ministerialsystemet har det i den statsretlige litteratur været anført, at den udøvende magt består af en række sideordnede pyramider med hver sin minister i spidsen.
Og i anledningen af det her spørgsmål om Finansministeriets rolle og indflydelse på andre ministerier giver det lidt mening lige at redegøre for de her ting.
Det gør jeg meget gerne, når jeg nu bliver spurgt.
Men jeg vil gerne først slå fast, at jeg på linje med tidligere regeringer af princip ikke ønsker at udtale mig om spørgsmål, som knytter sig til rent regeringsinterne forhold, og jeg måtte også forstå, at det var der respekt omkring.
Tak for det.
For hvordan regeringen internt tilrettelægger sit arbejde, og hvem, der inddrages i hvad og hvornår, er et anliggende for regeringen.
Men, altså, grundlovens ordning er den, at det er statsministeren, som udnævner ministrene, og at regeringen udgøres af de ministre, som statsministeren udnævner.
Det indebærer jo så ikke, at statsministeren er fuldstændig frit stillet med hensyn til udnævnelse af ministre.
Det følger jo også af grundloven, at der ikke forfatningsmæssigt kan udnævnes en regering, som må forventes at blive mødt med et mistillidsvotum i Folketinget.
Omvendt behøver man ikke have støtte – det er det, der hedder negativ parlamentarisme.
Grundloven indeholder ikke regler, der nærmere fastlægger antallet af ministre eller de enkelte ministres arbejdsområder, også kaldet ressort.
Det er derimod efter grundloven op til statsministeren at fastlægge antallet af ministre og fordelingen af forvaltningsområderne mellem dem.
Og da statsministerens kompetence følger direkte af grundloven, kan lovgivningsmagten, Folketinget, ikke med bindende virkning fastsætte antallet af ministre eller fordelingen af forvaltningsområderne mellem ministrene. Så det er altså op til den til enhver tid siddende statsminister efter grundloven at bestemme, hvilket ansvarsområde der skal høre under hver minister, herunder altså finansministeren.
Det har selvsagt også betydning for, hvilke sager f.eks. finansministeren involveres i.
Og som jeg har været inde på, er det sådan set finansministerens opgave at være involveret i sager af betydning for regeringens politik.
Men det er også vigtigt for mig at understrege, at det er en naturlig følge af den fordeling af kompetencerne, som ministerialsystemet er udtryk for, at politiske beslutninger ikke træffes af regeringen som kollegium, men derimod af den minister, som er tillagt ressortansvar for et givet sagsområde.
Det er desuden en naturlig følge, at der ikke er nogen minister, som har en overordnet kompetence i forhold til andre.
Så præmissen i spørgsmålet, altså at Finansministeriet skulle have indflydelse på samtlige ressortområder, er derfor ikke rigtig.
Det er både formelt sådan og også reelt sådan, at Finansministeriet har sit ressort, ligesom andre ministerier har deres.
Lad mig også slå fast, at det ikke er ministerierne som myndigheder, men derimod ministrene, der træffer de politiske beslutninger.
De baserer sig naturligvis på den faglige rådgivning, som ministrene modtagere af embedsværket i ministerierne.
Hvis et flertal i Folketinget er imod den måde, som en given minister forvalter sit ressort på, er grundlovens ordning den, at Folketinget har mulighed for at gøre et politisk ansvar gældende over for ministeren.
En minister kan således efter grundloven ikke fortsætte i sit virke, hvis et flertal i Folketinget har udtalt mistillid til vedkommende.
Men når det er vigtigt at slå fast, at hver minister har ansvaret for sit område inden for ministerialsystemet, er det ikke mindst, fordi der også er en retlig dimension af ministeransvaret, der ligeledes udspringer af grundloven.
Hver minister har ministeransvaret for sit ressortområde og kun sit ressortområde.
Se, min hensigt med den her redegørelse for de forfatningsmæssige rammer for ministerialsystemet, herunder det politiske og retlige ansvar, som er forbundet hermed, er ikke at give indtryk af, at der ikke foregår nogen regeringskoordination mellem ministerierne og mellem ministrene, for det indgår som et helt naturligt led i at sidde i regering.
Det gælder den nuværende, og sådan som jeg også tror det blev efterstræbt af den tidligere.
Det er selvsagt naturligt med koordinering, når en regering består af flere partier, som naturligvis ikke altid vil være enige om alle detaljer.
Men der skal f.eks. også koordineres, når regeringens politik vedrørende forhold, som angår flere ministres ansvarsområder, skal fastlægges.
Ofte vil det jo være sådan, at politikken på andre ministres områder rækker ind over politikken på finansministerens område, fordi der er en økonomisk implikation.
Derfor vil finansministeren jo typisk være involveret i denne koordinering, sådan er det nu engang.
På den måde er der i regeringen nogle ministre, som har nogle tværgående opgaver, ikke at det gør dem overordnede, men de har tværgående opgaver.
Det gælder ud over finansministeren f.eks. også justitsministeren og udenrigsministeren.
Den løbende koordinering sker navnlig i forbindelse med ministermøder og i de forskellige regeringsudvalg, som er nedsat, herunder jo navnlig regeringens koordinationsudvalg og regeringens økonomiudvalg.
Disse regeringsudvalg er i øvrigt ganske bredt sammensat.
Det er mit håb, at denne min redegørelse for de forfatningsmæssige rammer for ministerialsystemet har bidraget til at skabe en større grad af klarhed, således at vi kan punktere den myte, der har dannet sig, om, at Finansministeriet skulle have en særlig indflydelse på andre ministerområder.
Det er som sagt efter min opfattelse ikke tilfældet.
Tak for ordet.