Morten Messerschmidt (DF), 2023-11-17:
Tak, formand.
Langt hovedparten af partierne pegede på den forordning, som vi så behandler i dag, som det, der skulle løse det, jeg tror vi alle sammen var enige om i et vist omfang var et problem, nemlig at vil man i dag ud med sine holdninger til et større forum, er det ikke et læserbrev eller en kronik eller en ølkasse, man stiller sig op på, som er førstevalget; det er typisk et opslag på Facebook eller Instagram eller X, som det nu hedder, eller noget helt andet.
Problemet opstår selvfølgelig, når der er en forskelsbehandling blandt folk, altså afsenderne, ud fra, hvad de mener.
Så kan man søge om at komme ud af karantænen, men udgangspunktet er, at man er skyldig, medmindre det modsatte bliver bevist.
Det synes vi i Dansk Folkeparti ikke er noget godt sted for den fri debat at befinde sig.
Vi tror på, at det er rigtigt og bedst for demokratiet, at meninger, selvfølgelig inden for lovens rammer, skal kunne brydes.
Derfor har vi et stort problem med ytringsfriheden på de sociale medier, især på Facebook, til dels også på Instagram, hvor jeg tror det er rimeligt at sige at der i hvert fald er en overvægt af folk med højreorienterede, nationale synspunkter, som bliver dårligere behandlet end folk med socialistiske synspunkter.
Jeg havde jo håbet på efter en debat for nogle måneder siden, hvor stort set alle andre partier end Nye Borgerlige og Dansk Folkeparti anpriste den forordning, som vi taler om i dag, som den store åbenbaring, som den store løsning på det her problem, at man så ville sidde hernede og triumferende sige: Nu er demokratiet sikret.
Jeg tror ikke, jeg fornærmer nogen ved at sige, at vi vistnok er Tordenskjolds soldater, for hvor er det påfaldende få, vi er her, i forhold til hvor påfaldende mange der var i sommer, for det er en vigtig debat.
Nu siger jeg ikke det her, fordi vi stemmer nej til det her forslag, for det er klart en forbedring, men jeg vil bare gerne knytte et par bemærkninger til, at det her jo ikke løser det grundlæggende problem, at en stadig større del af den fri debat i Vesten foregår på platforme, som er ejet af private aktører, som har en voldsom slagside til det, man i USA kalder den liberale side, og som vist mest er sammenfaldende med venstrefløjen i Europa, og at vi derfor bliver nødt til løbende at have en overvejelse af, hvad det egentlig gør ved mulighederne for at ytre sig frit, at der er nogle store techgiganter, som censurerer bestemte synspunkter, som er fuldstændig legitime og lovlige.
Hvad gør det egentlig ved synet på demokratiet og frihedsrettighederne, at der er nogle, der på den måde konsekvent ikke kommer til orde?
Det er bestemt ikke alle dem, som bliver sat i karantæne, som jeg har sympatier eller synspunkter med, men det er folk, som jeg ved bliver bestyrket i deres forståelse af et samfund, der holder dem ude, og som kun får næring til den antagelse og dermed bliver skubbet mere og mere over i stadig mere radikale positioner og sår en grundlæggende mistillid til demokratiet og til hele det system, som den vestlige civilisation hviler på.
Derfor håber jeg, at vi en anden gang, måske hvor man har tilrettelagt det sådan, at det ikke er hen ad fredag eftermiddag, at vi drøfter demokratiets tilstand, igen kan vække en større interesse for det her tema, for det handler faktisk om noget ret centralt.
Det handler om vores demokrati og om, at alle, uanset afsendere og uanset mening – om man er højre eller venstre eller moderat, eller hvad det alt sammen hedder – skal have lige ret til at ytre sig uden censur, uden facebookfængsel, uden karantæne.
Det er det, det handler om for os, og det vil vi efter at have stemt det her forslag igennem i dag, fortsat forfølge, hvad end det så er her i Folketinget eller i Europa-Parlamentet.
Det håber jeg i virkeligheden at alle vil give håndslag på, for det handler om noget, der burde forene os på tværs af uenighed, nemlig retten til at ytre sig, selv når man er uenig med de fleste.
Tak, formand.
Jeg deler fuldstændig bekymringen.
Retssikkerheden er stadig væk sejlende, og det gælder jo selvfølgelig især i forhold til det, som jeg også beskrev i min tale, nemlig at man har nogle private virksomheder, der nu mere og mere kommer til at overtage det, som tidligere var en offentlig samtale, og hvor der jo lægges nogle politiske parametre ned over, hvad der så må siges, og hvad der ikke må siges, hvilke algoritmer der bliver fremmet, og hvilke der ikke bliver fremmet, hvis man har bestemte adjektiver og substantiver osv.
Så der er den del af det, og så er der bestemt også den processuelle del af det, hvor det jo selvfølgelig er en veletableret del af den danske forvaltningsret, at man ud fra et saglighedskriterium har krav på en begrundelse, og det, at det her er udeladt, gør jo ikke, at man klapper højere, når forslaget bliver vedtaget.
Meget er sket siden 1970'erne og 1980'erne, hvor især hr. Søren Krarup stod alene med sine synspunkter og kæmpede; det medgiver jeg meget gerne.
Om det generelt kan siges, at man har en bredere mediepluralisme i dag, og at det er lettere at komme til orde, vil jeg nok ikke sige.
Tværtimod oplever jeg i hvert fald, at landets store dagblade bliver stadig mere ensformige, og det kan man jo også se, når man møder journalister herinde, altså at man nærmest ikke ved, om de er fra Jyllands-Posten, Politiken eller Berlingske, fordi det bare lige er et spørgsmål om at være skiftet over.
Det sker meget ofte, og det giver jo selvfølgelig også den konsekvens, at hvor man i gamle dage vidste, at Jyllands-Posten sådan var Landbrugsdanmarks avis, at Berlingske var det borgerlige Københavns avis, og at Politiken var det radikale Københavns avis, så er det i dag blevet meget mere mudret.
Og jeg tror ikke, at det, at vi har fået de sociale medier, på den måde kompenserer for det. Så jeg mener virkelig, og det håber jeg at hr. Frederik Vad er enig i, at det her er noget, som vi skal være opmærksomme på.