Sofie Carsten Nielsen (RV), 2019-01-29:
Det var en skøn samtale – for det var det vel egentlig – om Lykke-Per, der udspillede sig.
Jeg tror, at hvis vi alle sammen skulle testes i Lykke-Per, ville vi få nogle udfordringer, uanset hvilken baggrund vi har.
Men det ville være rigtig skønt.
Det er jo nok en debat om, hvor meget vi investerer i uddannelse, og den kan vi tage på et andet tidspunkt.
Til den her debat, som jeg har tænkt mig at holde mere sådan i håndboldgenren, og ikke helt så meget i Lykke-Per, vil jeg sige, at jeg kender danskerne, og at jeg kender Danmark som et land – det har netop udspillet sig i de seneste dage – med frisind og frihed til forskellighed og fest i øvrigt, men jo også som et land, hvor de der helt grundlæggende demokratiske rettigheder er mere end bare nogle idealer, vi besynger.
Vi udlever dem faktisk.
Og vores danske værdier, der indgår meget som en del af den her debat, kan jo ikke reduceres til nogle bestemte madvarer eller for den sags skyld til klaphatten, selv om jeg elsker den og har hoppet rundt med den hele aftenen i går for at fejre netop vores fantastiske verdensmestre i herrehåndbold.
Men vi har også brugt en del tid på at debattere danskhed og dansk kultur her i salen.
Det handler forespørgslen jo også om.
Det handler om danskernes levevis og adfærd, danske værdier: Kan man være dansk og f.eks. bære tørklæde?
Selvfølgelig kan man det.
Men vi skal jo alligevel på fredag igen behandle Dansk Folkepartis beslutningsforslag om at forbyde mennesker at bære tørklæde på offentlige arbejdspladser.
Det lyder jo, som om vi kunne opretholde danske værdier ved sådan at udstede påklædningspåbud eller flere forbud.
Tværtimod, mener jeg.
Og jeg satser på, at der fortsat er flertal imod beslutningsforslaget på fredag.
Men jeg kan sådan set sagtens forstå, at Dansk Folkeparti har fået blod på tanden, for antallet af gange, integrationsministerens stramningstæller på ministeriets hjemmeside har rullet, er jo rigtig, rigtig mange, siden statsministeren for – jeg var lige inde at tjekke – præcis 3 år siden retorisk spurgte sig selv: Er der rum for at stramme mere?
Det ser jeg ikke lige umiddelbart foran mig.
Og alligevel forventer vi af alle, at de tager Danmark til sig.
Det hænger ikke sammen.
I sidste uge førstebehandlede vi jo – det har også været en del af debatten her – forslag til lov om paradigmeskifte, og ordet integration slettes alle de steder, man kan komme til det, i en række forskellige love.
111 lovændringer og 2 mio. kr. er afsat alene til at pille ordet integration ud af lovene.
Arbejdsgiverne advarer mod det: Det kommer til at betyde, at virksomheder får langt mindre lyst til at gøre en indsats for at få flygtninge i arbejde, hedder det i høringssvaret.
Fagbevægelsen advarer mod det: Vi kan kun indtrængende opfordre regeringen til at tænke sig om igen og rette op på, hvad der kun kan være en uigennemtænkt fejl, siger forbundsformanden for FOA.
Mindst mulig betydning, står der overalt.
Og så ender man alligevel i det her lovforslag, som jo bare er det seneste, med at konkludere, at integrationsansvaret dog fortsat vil påhvile den kommune, hvortil flygtningen er visiteret.
Med andre ord: De skal ikke integreres, men kommunerne skal alligevel integrere alle.
Så vi har lige givet kommunerne en lang række nye problemer, men vi forventer, at de løser dem alle, bare med lidt sværere vilkår.
Så kan vi skælde dem ud bagefter.
Men det synes bare generelt at være linjen.
Der siges i talerne pæne ord om integration og værdien af at tage Danmark til sig, men det modarbejdes, når man når frem til forhandlingsbordet med Dansk Folkeparti.
For man ved jo godt i regeringen, at arbejde, uddannelse og tilegnelse af sprog, som vi lige har debatteret, ikke bare er en del af integrationen – det er nøglen til integrationen.
Og alligevel er det så Dansk Folkeparti, der dikterer, sådan at man nu fortæller mennesker, der er flygtet hertil: I skal absolut ikke integrere jer, men I skal gøre det alligevel - ellers vanker der.
Det giver ikke rigtig mening, og slet ikke, når vi ser på den gruppe flygtninge, vi har bedst dokumentation for fra tidligere, nemlig dem, der kom fra det tidligere Jugoslavien i 1990'erne.
Der ved vi, at det var dem, der var bedst integreret – dem, der uddannede sig, arbejdede og integrerede sig – som tog hjem.