May-Britt Kattrup (LA), 2017-05-17:
Det vigtigste i det danske sundhedsvæsen er, at patienter får en god behandling, og at ansatte har gode forhold og en meningsfyldt arbejdsdag.
Vi hører så tit, at sygeplejersker ikke kan løbe hurtigere.
Nej, og det skal de heller ikke.
De skal slet ikke løbe, de skal gå, og de skal gå den rigtige vej, men det kræver god ledelse, som tydeligt kan fortælle, hvilken vej man skal gå, og som selv går foran.
Og så skal vi vise tillid til de offentligt ansatte.
Jeg tror på, at mennesker tager en uddannelse og et job, fordi de ønsker at bruge de opnåede kompetencer til at udføre deres job bedst muligt.
Det er ikke i orden, når sygeplejersker stresser rundt en hel dag, arbejder som heste og alligevel går frustrerede hjem, fordi de ikke føler, at de har haft mulighed for at gøre deres job godt nok over for alle patienter.
Men årsagen til dette stress er ikke produktivitetskravet.
Det er afregningsystemet og bureaukratiet.
Vi tager bureaukratiet først.
Dansk Sygeplejeråd har selv regnet ud, at de bruger så meget tid på overflødigt bureaukrati, at det svarer til ca. 3.000 fuldtidsstillinger.
Hvis vi får bugt med den del af dokumentationen, som er overflødig, kan sygeplejerskerne altså få så meget mere tid til rådighed, at det svarer til at ansætte 3.000 nye sygeplejersker.
Hvis det samme gør sig gældende for andre personalegrupper, kan der blive meget mere tid til rådighed til patienter uden at ansætte mere personale.
Denne regering har sat arbejdet i gang for at realisere så meget af dette effektiviseringspotentiale som muligt, så jeg håber og tror på, at det endelig kan blive til mere med afbureaukratisering end bare snak.
Så til afregningssystemet.
Fejlen ved afregningssystemet er, at det udelukkende belønner handlinger, altså kvantitet og ikke kvalitet.
Vi skal i stedet derhen, hvor vi belønner regioner, hospitaler, ledelse og andet personale for handlinger, som giver mere værdi for patienterne og ikke bare bevidstløst belønner handlinger, uanset om de burde have været foretaget eller ej.
Et eksempel kunne være en knæoperation.
Vi har set eksempler på, at knæoperationer udføres, på trods af at det ville være billigere for systemet og bedre for patienten at få genoptræning.
Vi skal have et afregningssystem, som kombinerer kvantitet med kvalitet og værdi, og det kan gøres uden at afskaffe produktivitetskravet.
Produktivitetskravet skader ikke patienter eller ansatte, det gør afregningssystemet derimod.
Vi skal have mest mulig værdi for pengene, og husk, at det ikke skal medføre, at personalet skal løbe stærkere – tværtimod.
Vi er heldigvis godt i gang ad den vej via de otte nationale mål og godt 20 centrale indikatorer, ligesom et nationalt ledelsesprogram er sat i gang og et styringseftersyn også er sat i gang.
Desuden vil jeg gøre opmærksom på, at produktivitetskravet ikke er en grønthøster, som nogle gentagne gange har kaldt det.
Det er netop indrettet sådan, at det giver dygtige ledere frihed til at praktisere det på de afdelinger, hvor den teknologiske udvikling giver mulighed for større effektivitet end andre steder.
Det er noget populistisk pladder, når politikere siger, at kvinder ikke kan føde 2 pct. hurtigere.
Selvfølgelig hverken kan eller skal de det, og det ligger der overhovedet ikke i produktivitetskravet.
Man kunne også hente nogle besparelser ved i langt højere grad at lade privathospitaler udføre de opgaver, som de er bedst til.
Det ville samtidig give det offentlige bedre rum til at tage sig af de opgaver, som de er bedst til.
Til sidst skal det nævnes, at de midler, som frigøres som følge af produktivitetskravet jo bliver i regionerne, så de netop kan bruges til gavn for patienter og ansatte.
Der er kun aftalt 2 pct. og ikke 2,4 pct., som regionerne i gennemsnit har leveret de sidste 10 år.
Men vi støtter gerne en beretning, som lægger op til en bedre afregning, som også blev læst op Socialdemokratiets ordfører, og det skal jeg hilse fra De Konservative og sige at de også gør.