Kristian Jensen (V), 2016-06-02:
Jeg vil som det allerførste udløse spændingen og gentage mig selv fra en måned siden.
Her sagde jeg nemlig under forespørgselsdebat F 45, at regeringen ikke vil gå dansk enegang, fordi vi ønsker en fælles EU-anerkendelse.
Jeg vil i dag understrege, at regeringen deler målsætningen om en palæstinensisk stat, om et frit og selvstændigt Palæstina, der er medlem af verdenssamfundet på lige fod med øvrige stater.
Den linje er der bred enighed om i Folketinget, i EU, ja, i det internationale samfund.
Regeringen finder, at der skal foreligge et solidt politisk grundlag, før vi sammen med EU-kredsen skal overveje anerkendelse.
Det nuværende palæstinensiske selvstyre under præsident Abbas nyder ganske vist både dansk og international opbakning – med god grund.
Selvstyret har med stor international støtte opbygget væsentlige strukturer til brug i en palæstinensisk stat.
Der skal være en samlet og demokratisk underbygget politisk struktur bag en palæstinensisk stat, for at vi vil ønske at anerkende den.
Det er der ikke øjeblikket, og det har der ikke været i Palæstina.
Gaza og Vestbredden er opsplittet, både politisk og fysisk.
Selvstyret sidder på Vestbredden, Hamas styrer Gaza, uden at der er et fælles politisk projekt.
Derfor har der heller ikke været afholdt demokratiske valg i Palæstina i mere end 10 år.
Det er ikke en situation, som vi fra regeringens side ønsker at belønne med en anerkendelse.
Det er ikke en situation, som man kan sige er robust og holdbar, hverken når man tænker på det i politisk kontekst, eller når man tænker på det i en praktisk hverdagskontekst.
Uden orden i det palæstinensiske hus er det ikke rimeligt at forvente overvejelser om dansk eller bred international anerkendelse.
Jeg vil understrege, at alt dette ikke fritager Israel for et medansvar for udviklingen.
Israels regering gør ikke nok for at fremme mulighederne for fremskridt, faktisk ikke ret meget, og det er et indlysende problem.
Israel må sætte en stopper for de ulovlige bosættelser, de underminerer muligheden for en tostatsløsning.
Israel må også tage mærkbare skridt til at forbedre rammen for palæstinensernes hverdag, både på Vestbredden og i Gaza.
Det sker kun i mindre omfang.
Danmark vil arbejde for ethvert skridt, der kan bringe freden og en tostatsløsning nærmere.
Men lad mig bare være helt klar: Afgørende fremskridt mod en forhandlet løsning kan kun ske med et oprigtigt engagement fra parterne selv.
Det er dem og ikke os andre, der sidder med nøglen.
Premierminister Netanyahu og præsident Abbas har udtalt, at de ønsker en tostatsløsning, men ordene blev ikke fulgt op af handling og slet ikke, hvis man taler om reel forhandling.
Israel med den nuværende regering synes ikke at have viljen og politisk kraft til at arbejde seriøst for en forhandlet løsning.
Den interne splittelse på den anden side forhindrer palæstinenserne i at fremstå som en troværdig og legitim forhandlingspartner.
Det er sådan helt skåret ned den grundlæggende udfordring – den ene parts manglende vilje og den anden parts manglende evne.
Konflikten har en destabiliserende virkning, der rækker videre og ud over landenes grænser.
Den bliver brugt i fortællingerne i regionen om uretfærdig behandling og fostrer dermed deltagelse i andre landes konflikter.
Så konflikten har konsekvenser, også for Europa, og derfor har vi en kæmpestor interesse i at få det løst.
Fra dansk side bakker vi op om de initiativer, der har været.
I forbindelse med FN's Generalforsamling sidste efterår deltog jeg selv i det, man kaldte for kvartetten plus-mødet, hvor den normale kvartet om Israel og Palæstina, om en mellemøstlig fredsforhandling, blev udvidet med en række lande.
Vi har fået en indbydelse til at deltage i den anden runde af det kommende franske initiativ om at deltage i et nyt forsøg på at skabe momentum i forhandlingerne ved først en afholdelse her i forsommeren og derefter en afholdelse af en ny konference i efteråret, hvor Danmark selvfølgelig deltager, når vi har mulighed for at være med.
Så lad mig opsummere: Der er i Folketinget en bred opslutning til målet om en forhandlet tostatsløsning, og der er bred enighed om hovedpunkterne i konflikten mellem Israel og Palæstina.
Det blev bekræftet med vedtagelsen af V 53 for en måned siden, og det er jeg meget tilfreds med.
I forhold til anerkendelse vil jeg understrege, hvad jeg begyndte med, nemlig at regeringen ikke ønsker at gå dansk enegang, vi ønsker en fælles EU-anerkendelse.
Og regeringen vil arbejde tæt med de øvrige EU-partier for at skabe de rette politiske forhold for en anerkendelse af staten Palæstina.
Jeg skal derfor på regeringens vegne sige, at vi ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Det tror jeg at enhver folkevalgt engang imellem kan føle at der kan være.
Det er nu trods alt det bedste, vi har.
Og det er jo ikke sådan, at det alene er et spørgsmål om, hvorvidt Palæstina gennemfører valg lige i øjeblikket i den nuværende situation, men der er gået over 10 år med skiftende ups and downs i forholdet mellem Israel og Palæstina, og på intet tidspunkt i de 10 år er der blevet afholdt demokratiske valg.
Det synes jeg er et problem.
Det kan man have forskellige holdninger til, men jeg synes, det er et problem.
I forhold til hvad der sker, vil jeg sige, at der i EU-kredsen er en række lande, der er klar til at gå videre, men der er så sandelig også en række lande, som er meget, meget imod, at vi går videre i retning af at lave en accept af Palæstina.
Og jeg frygter, at hvis ikke man skaber grundlaget for, at EU går sammen, vil vi komme til at stå endog meget splittet, hvor det ikke bare er et spørgsmål om, at nogle flere lande måtte vælge at anerkende, men at nogle lande også vil gå i den stik modsatte retning.
Så tror jeg, vi vil stå i en situation, hvor EU's stemme vil blive meget, meget svag.