Søren Søndergaard (EL), 2017-05-18:
Jeg er sådan set heller ikke tatoveret, men jeg har ikke tænkt mig at bevise det – i hvert fald ikke ind til den sidste detalje.
Jeg synes jo, at den her diskussion i virkeligheden er meget principiel.
Som vi har været inde på, fik vi i marts 2013 det her forslag til bekendtgørelse, som fru Ida Auken medvirkede til, og tak for det, og den skulle træde i kraft i 2014.
Og lige for at repetere det, for det lød, som om der var nogle, der ikke lige havde set, hvad det gik ud på: Det var et forbud mod giftige stoffer i tatoveringsblæk, det var krav om sikkerhedsgodkendelse, og det var forbud mod import, salg og anvendelse af skadelige tatoveringsfarver.
Det var det, det indeholdt.
Der blev nævnt et tal på, at 15 pct. er tatoverede.
Jeg tror, at det seneste tal siger, at det er 20 pct., og det tal er jo kun stigende, for blandt de unge er der flere, der bliver tatoveret, og da vi trods alt er nogle, der er over den første ungdom, bliver det tal bare ved med at stige og stige.
Derfor er det et stort problem.
Mange har, som det også blev nævnt, gener, og som en læge udtalte for nylig, er det på mange måder en tikkende giftbombe, for det er også noget, der kan give problemer på et senere tidspunkt.
Alt det er vi jo enige om, og så kommer spørgsmålet, hvad vi gør ved det.
Hvorfor gennemførte vi ikke det her?
Det er, fordi vi kom for sent.
Det er jo sådan, at en række lande har gennemført det.
Det er tilfældet i Sverige, det er tilfældet i Tyskland, og det er tilfældet i Holland – så vidt jeg husker.
Jeg mener, at der er seks til syv lande, der har gennemført de her regler.
Så alle de argumenter, der er blevet brugt imod det her forslag, ud fra at så kan folk tage til et andet land, eller at tatovørbranchen går nedenom og hjem, holder ikke i virkelighedens verden, for der er lande, der er levende dementier af det.
Det eneste, der holder, er det, som fru Ida Auken og også hr. Rasmus Nordqvist var inde på, nemlig at det kræver en konfrontation med EU at få det her igennem.
Det er altså noget EU-teknisk.
Det er rigtigt, at det er vores opfattelse, at man bliver nødt til at udfordre EU-systemet.
Vi har en grundlæggende kritik af og grundlæggende modstand mod EU.
Det har vi jo ikke noget som helst problem med at fremføre.
Men vi siger, at selv når der er et ønske om at gøre EU bedre, selv når der er et ønske om at få ting igennem i EU, kræver det, at man er villig til at udfordre systemet.
Der synes jeg, at det, som hr. Rasmus Nordqvist sagde, var ganske rigtigt.
Som fru Ida Auken også var inde på, har vi jo gjort det før.
Der var flere lande, der udfordrede Kommissionen.
Jeg vil sige, at min vurdering er – vi kan have forskellige vurderinger af det – at vi, når vi har en situation, hvor en lang række EU-lande og trods alt også relativt store EU-lande, bl.a. Tyskland, har de her regler, ved at gennemføre de samme regler vil sætte speed på den proces.
Det tror jeg helt afgjort.
Men det kan vi have forskellige vurderinger af, og jeg anerkender fuldt ud, at fru Ida Aukens vurdering kan være lige så god som min.
Men det spørgsmål, der så rejser sig, og som alle jo må forholde sig til, er: Hvor lang tid skal vi så vente?
Hvis nu fru Ida Auken har ret, har vi fået en dato.
Men hvad nu, hvis det ikke bliver i 2021?
Hvad hvis det bliver i 2025 eller i 2027 eller endnu længere ude i fremtiden?
Hvor lang tid skal vi ligesom fortsætte med at vente?
Nu nævnte hr. Peter Hummelgaard Thomsen muligheden for at lave en beretning, og det kan man jo altid gøre, men en del af sådan en beretning og for den sags skyld en del af et nyt revideret forslag er jo, at vi sætter en tidsramme for det.
Vi kan jo aftale, at hvis det er ministeriets vurdering – selvfølgelig på baggrund af løfter og samtaler i EU-systemet – at den 1. januar 2021 er de regler, som vi skitserer her, trådt i kraft, så vedtager vi dem med en ikrafttræden den 1. januar 2021.
Det forhindrer ikke noget i EU, men giver det alle muligheder, og så sender det også et klart signal om, at hvis det ikke sker, kan det her ikke blive ved med at køre i en uendelighed, som det har gjort på en lang række andre områder.
Lad os bare tage social dumping, som er det, jeg kender mest til, fordi jeg har arbejdet mest med det.
Siden Vaxholmdommen, altså i hvert fald i de sidste 10 år, har social dumping været et oplagt problem – et domstolspålagt oplagt problem – og man har snakket, og man har snakket, og der er reelt intet sket.
Der må vi jo alle sammen stille spørgsmålet: Hvad er vi mest loyale over for?
Er vi mest loyale over for nogle EU-teknikaliteter eller over for vores borgeres sundhed?
Men vi kunne måske alligevel mødes et sted og sige: Okay, vi sætter en tidsramme og på den måde sætte speed på processen.
Det er i hvert fald et forslag til, hvordan vi kan komme videre og både respektere det forhandlingsspor, som fru Ida Auken nævnte, samtidig med at vi ikke lader tingene trække ud i en uendelighed.