Morten Messerschmidt (DF), 2021-05-27:
Tak, formand – det gælder i enhver henseende.
Danmark er et af de lande, der i verden er kendt for sin vide grad af netop ytringsfrihed.
Det er noget, vi bryster os af, er stolte af, og det er noget, vi alle sammen værner om, på trods af at der intet sted i den danske lovgivning står, at vi har nogen ytringsfrihed.
Det er jo paradoksalt.
Det eneste, der står i grundloven, er, at Folketinget kan indsnævre den i nærmest enhver henseende, og det har lovgivere jo så gjort.
Så vores tradition er jo, at vi skriver om der, hvor ytringsfriheden har sine begrænsninger – markedsføringsloven og flere andre steder – altså hvad man ikke må sige, men vi har ikke nogen tradition for at skulle indskrive i en lov, at man gerne må sige noget.
Derfor har jeg en sådan metodisk reservation i forhold til det, som flertallet i Ytringsfrihedskommissionen kommer frem til, når man gerne vil understrege offentligt ansattes ytringsfrihed.
Det er ikke, fordi jeg sådan materielt er uenig, for det er væsentligt, og det kan det i øvrigt også være på private arbejdspladser, altså at man er bevidst om det, og at man, når der er brug for det, tør give sig til kende, hvad end det så er et synspunkt eller en erfaring, hvad det måtte være, i forhold til at man jo simpelt hen indgår som en konstruktiv medarbejder, der gerne vil fremme f.eks. arbejdsmiljøet eller produktiviteten, hvad det nu måtte være, på den pågældende arbejdsplads.
Men jeg kan simpelt hen ikke overskue, hvad konsekvensen vil være, hvis man følger anbefalingen her og direkte indskriver, at der er den her ret.
Begynder man så at bevæge sig i retning af en ytringspligt?
Eller hvor er den materielle afgrænsning?
Vi synes som sagt, at de sager, SF nævner, kalder på, at der må ske noget,
men om det er, at man fra arbejdsgiver og arbejdstagers side laver en fælles aftale om, hvordan man over for de ansatte indskærper, at der ikke bare er en mulighed, men en rettighed, eller om det er, at man følger den indstilling, som SF har valgt her, med lovgivning, er vi ikke klar på.
I forhold til det med de processuelle regler, altså bevisbyrdespørgsmålet, har jeg og vi det grundlæggende sådan, at man skal være meget påpasselig med at vende bevisbyrder om.
Det ændrer jo på, hvad kan man sige, styrkeforholdet i en retssag og derfor også på incitamenterne til, hvem der anlægger sager osv., når man bevæger sig over i præsumptionsansvar og omvendt bevisbyrde.
Der er bestemt noget, der taler for.
Altså, nogle af de sager, vi har set, hvor folk af frygt for at blive afskediget har afholdt sig fra at sige noget, der havde tjent et godt formål, taler selvfølgelig for, at man skal styrke den ansattes retsstilling.
Men der kan også være ting, der taler i den anden retning.
Så jeg hilser egentlig velkommen, at Socialistisk Folkeparti fremsætter det her forslag og åbner den her debat.
Jeg håber inderligt, at det er en debat, der ikke stopper med folketingsbehandlingen her i dag, men netop er en debat, der kan køre videre, hvor vi i fællesskab – forhåbentlig også med input udefra – kan finde de rigtige tiltag for at sikre det, jeg tror vi sådan set alle sammen gerne vil.
Men at love, at vi kommer til at stemme for det her ved en eventuel anden behandling, kan jeg ikke, som tingene står lige nu.
Der er simpelt hen for mange uklarheder, som vi i hvert fald er nødt til at være sikre i forhold til, inden vi kommer dertil.
Tak, formand.