Mikkel Bjørn (DF), 2024-04-03:
Tak for det.
Dansk Folkeparti har ligesom sidste år imødeset den her redegørelse på ligestillingsområdet, mest af alt fordi den meget ærligt afslører regeringens ambitioner om at navigere ligestillingsdebatten ind på et venstreorienteret territorium.
Og så er det selvfølgelig også en fin anledning til at debattere nogle af de fasttømrede narrativer og skadelige ambitioner, som også præger området.
Ligestilling er en god ting, hvis det betyder, at individuelle mennesker ikke begrænses i at forfølge deres egne drømme og ambitioner i tilværelsen.
Hvis ligestilling betyder frihed, som det jo har gjort i klassisk forstand, så er Dansk Folkeparti store tilhængere af ligestilling.
Problemet er, at ligestilling er blevet et tveægget sværd.
Det ene øjeblik betyder det mere frihed til både mænd og kvinder, hvilket jo er fremragende, og det næste øjeblik bliver begrebet brugt som løftestang for den form for diskrimination, som ligestillingsambassadørerne ellers selv hævder at ville kæmpe imod.
For nylig kunne vi læse, at forsvaret nu åbner op for at ville favorisere kvinder og etniske minoriteter i ansættelser, altså at give mennesker forrang til at blive ansat i visse typer af job, fordi de har et bestemt køn eller en bestemt hudfarve.
Et andet eksempel er det såkaldte Inge Lehmann-projekt, der skulle sikre flere kvinder i forskning og på universiteterne.
Det er endda, på trods af at Undervisnings- og Forskningsministeriet tidligere har lavet en rapport, hvor det entydigt blev konkluderet, at kvinder har nemmere ved at få støtte eller ansættelse på universiteterne end mænd.
Alligevel laver man en lov, der tilgodeser kvinder, ja, man lavede sågar en undtagelse i ligebehandlingsloven med henblik på at kunne diskriminere mod mænd.
Det er det ikke set med vores øjne.
Derfor er det egentlig heller ikke overraskende, at godt hver fjerde af de 35-49-årige mænd mener, at ligestillingen er gået for vidt.
Det er ikke, fordi de mener, at mænd og kvinder ikke er præcis lige meget værd, men fordi de ikke kan se sig selv i de politiske analyser og konklusioner, som ministeren i lighed med mange af de mest yderliggående feminister drager i deres offentlige virke.
Det er en ligestillingspolitik, hvor man dispenserer fra ligebehandlingsloven for at kunne diskriminere mod det ene køn, er ikke en oprigtig ligestillingspolitik, tværtimod.
Ministeren har ad flere gange udtrykt, at hun skam ikke er tilhænger af resultatligestilling, hvorefter hun straks et øjeblik senere problematiserer den manglende resultatligestilling mellem mænd og kvinder.
Det er ikke positivt for ligestillingen, når staten vil begrænse selvstændige menneskers frie valg, som det eksempelvis var tilfældet med den øremærkede barsel, ligesom det ikke er positivt, når ligestillingsbegrebet bliver brugt som løftestang for diskrimination, som det var tilfældet med Inge Lehmann-projektet.
Det er desværre den afsmag, som ministeren og andre på særlig venstrefløjen har givet begrebet, og det er derfor, at der er både piger, drenge, mænd og kvinder, som mener, at ligestillingsdebatten er kørt af sporet.
Ligestilling og feminisme kan i dag betyde både det ene og det andet; i næste øjeblik betyder det det stik modsatte af, hvad det betød for et øjeblik siden.
Ministeren problematiserer i redegørelsen, at der fortsat eksisterer et stærkt kønsopdelt arbejdsmarked, hvor kvinder og mænd arbejder i forskellige sektorer og fag, og at der fortsat er forskel på, hvor meget mænd og kvinder arbejder i hjemmet.
Det er her, hvor ministerens ambitioner om resultatlighed er i direkte konflikt med frie menneskers egne valg og præferencer.
Forskningen viser nemlig helt entydigt, at arbejdsmarkedets kønspræferencer er størst i de lande, hvor der er mest frihed for mænd og kvinder til at forfølge deres egne drømme og ambitioner i tilværelsen, og det vil derfor kræve et potent og omfattende bureaukrati, ja sågar et brutalt og tyrannisk statsapparat, før man ville kunne udrydde disse forskelle.
Det er udtryk for uudslettelige gennemsnitlige forskelle mellem kønnene, der kun kan elimineres med en stor, tyrannisk statsmagt.
Der kommer aldrig til at være en lige fordeling i toppen af erhvervslivet eller i sektorer og fag, og hvorfor skal en dansk minister blande sig i, at mænd i højere grad end kvinder slår græsset eller renser tagrenderne; at kvinder omvendt oftere tager sig af vasketøjet eller madlavningen; at flere mænd gerne vil være ingeniør; eller at flere kvinder gerne vil være sygeplejerske?