Sophie Hæstorp Andersen (S), 2024-11-08:
Tak for det.
Allerførst kunne jeg godt tænke mig, at vi forestiller os et Danmark uden et civilsamfund, uden organisationer og foreninger, borgere og mennesker, der hver eneste dag lægger deres kræfter i de mangfoldige frivillige fællesskaber, vi ser rundtomkring.
Jeg synes personligt, det er rigtig svært.
Alene når jeg cykler fra Christiansborg og hjem til Vesterbro, ser jeg faktisk rigtig mange steder, hvor frivillige fællesskaber spiller en rigtig, rigtig stor rolle, og det samme gør sig gældende i alle andre byer i Danmark.
Det er præcis det, vi ved: Danmark ville ikke være det samme land, et af de mest trygge og frie og lige lande, hvis det ikke var, fordi vi også havde et stærkt civilsamfund.
Det er noget af det, som vi også tit bliver misundt andre steder i verden – ovenikøbet samarbejdet imellem det offentlige Danmark og civilsamfundet.
Vi ville ikke have lektiecaféer, vi ville ikke have mentorordninger, ungdomsklubber osv. til børn og unge fra måske et bumlet barndomshjem.
Ja, vi ville grundlæggende ikke have det samfund, vi kender.
Det anerkender vi jo i regeringen, og netop derfor er vi i regeringen også optaget af, at der er et tæt samspil imellem det offentlige og civilsamfundet.
Vi ser det faktisk som en forudsætning for vores demokrati.
Derfor mener vi også, at civilsamfundet skal tænkes ind som en aktiv medspiller, både når det gælder politikudvikling og implementering.
At tænke civilsamfundet ind er noget af det, vi gør allerede, f.eks. i forårets forhandlinger vedrørende Sammen om handicap, hvor Danske Handicaporganisationer fik en stor stemme.
Et andet eksempel er igennem regeringens partnerskab med civilsamfundet omkring indsatser for at lette byrder for foreningslivet, og det gælder også på ældreområdet, hvor civilsamfundet er tænkt ind i reformen af ældreområdet.
Og så gælder det selvfølgelig helt konkret også i de mange tilskud og bevillinger, som vi hvert år finansierer på finansloven med driftsstøtte og med puljer, særlig på socialområdet, men også på en masse andre områder.
Det er den enkelte minister, som har kompetencen til og ansvaret for på sit ressortområde at tænke civilsamfundet ind i politikudviklingen der, hvor det er relevant.
Jeg synes, det er et sundt princip, fordi det sikrer en gennemsigtighed, i forhold til hvem det egentlig er, der har bolden.
For ofte kan civilsamfundet hjælpe med at løse konkrete problemer inden for de afgrænsede ressortområder, men meget ofte er der også problemstillinger, der går på tværs, og som kræver, at flere perspektiver og fagligheder bringes i spil.
Her foregår der heldigvis allerede i dag en koordinering på tværs af ministerierne og i regeringen, ligesom der i øvrigt gør i alle andre sager, som har et tværgående sigte.
Regeringen mener derfor ikke, at der er behov for at etablere en ny tværministeriel samarbejdsmodel, sådan som der spørges til her i forespørgslen.
Inddragelsen af civilsamfundet og den tværgående koordinering går heldigvis også igen i arbejdet med en ny model med grundfinansiering af civilsamfundet.
På mit eget ressortområde som social- og boligminister har jeg og mit embedsværk med stor interesse og nysgerrighed læst med på de her mange gode indspark, som civilsamfundet har sendt.
Her vil jeg gerne særlig fremhæve både det forarbejde, som en arbejdsgruppe bestående af Frivilligrådet, FriSe, Civilsamfundets Brancheforening, Danske Handicaporganisationer og Rådet for Socialt Udsatte tidligere har udarbejdet som opfølgning på en SSA-aftale, altså en aftale om udmøntning af midler til social-, sundheds- og arbejdsmarkedsområdet – det arbejde, der til daglig går under navnet »Civilsamfundsstrategi 2021« – samt Civilsamfundets Brancheforenings oplæg til en ny model for civilsamfundet.
Jeg synes, der er rigtig mange gode overvejelser i anbefalingerne, og det er et godt afsæt at arbejde videre ud fra.
For regeringen ønsker ligesom civilsamfundet mere stabilitet i finansieringen af civilsamfundet.
Jeg vil bare komme med et eksempel på, hvad ustabilitet betyder.
Det betyder f.eks., at et socialt tilbud åbner – det kunne f.eks. være et værested for psykisk syge – hvor ildsjæle får skabt relationer til mennesker, der lever på kanten af samfundet, eller som har svært ved at være i fællesskaber.
2 år senere kan der så åbne et nyt værested, som skal etablere nogle nye relationer, måske til den samme gruppe af mennesker, og arbejdet begynder forfra igen.
Men behovet forsvinder jo ikke, blot fordi bevillingen forsvinder.
Al den projektfinansiering og de her kortvarige bevillinger skaber uro for mange organisationer, der gør en forskel.
Det skaber også ringe forudsætninger for systematik og kvalitet og dybdegående faglighed på socialområdet.
Det skaber ringe forudsætninger for, at vi for alvor får rykket socialområdet og vores velfærdssamfund.
Som jeg nævnte i min tale, agter jeg at indkalde til et stormøde allerede her inden nytår.
Derudover er det også min forventning, at vi kan indlede drøftelser og forhandlinger omkring en model for grundfinansiering i løbet af foråret.
Så ja, jeg vil meget gerne have, og som jeg sagde, ønsker jeg, at vi finder en løsning, således at når vi når til forhandlingerne for 2026, har vi en grundfinansieringsmodel på plads.
Det er klart, at det i sidste ende også beror på forhandlinger med partierne, så vi skulle også helst nå til enighed omkring, hvad det så er for en model.
For som jeg nævnte før, kan der godt være en del dilemmaer, der skal tages stilling til undervejs.
Noget af det, jeg også har lagt mærke til, er, at der mange steder er en meget stor forventning om, at der vil komme langt flere penge til området.
Det tror jeg også vi bliver nødt til at kigge på i fællesskab, for jeg kan ikke rigtig se, hvor den pengetank, som lige kan komme ind på bordet til de her drøftelser, står.