Morten Østergaard (RV), 2016-12-05:
Min 4-årige søn har haft lidt svært med, hvad der er i går, og hvad der er i morgen.
Men forleden faldt tiøren for ham, for han sagde: Nå ja, i morgen er jo en dag, vi ikke har prøvet endnu.
Og det har han jo sådan set ret i, og jeg vil næsten tro, at alle de nye ministre lige præcis oplever det hver eneste dag for tiden, og tillykke til dem.
Regeringen sidder for at sidde, oppositionen har ingen planer, lad os nedsætte et udvalg eller kalde ministeren i samråd.
Det er jo ikke nogens skyld; populisternes, mediernes, djøf'ernes.
Det er jo vores egen skyld, hvis vi bruger vores tid på at kæmpe mod hinanden i stedet for at kæmpe for fremtiden.
Så min appel til statsministeren og hans nye regering er derfor også: Søg nu samarbejdet i stedet for isolationen; ræk ud efter de modige valg frem for de lette.
Fra radikal side er vi klar.
Vi møder op fast overbevist om, at fremtiden er noget, vi skaber, når vi er drevet af ambitioner og ikke af frygt.
Derfor vil jeg bruge min taletid i dag på at tale om noget af det, som mit hjerte er fuldt af, og som regeringsgrundlaget desværre ikke er så fuldt af, nemlig uddannelse.
Danmarkshistoriens ubestridte kroneksempel på en politisk beslutning, der formede fremtiden, var vel indførelsen af undervisningspligten i 1814 og knap 100 år senere enhedsskolen som grundlag for den folkeskole, vi har i dag.
Det er den folkeskole, der giver retten til at modtage undervisning, uanset hvem man er, troen på, at lige adgang til uddannelse er den vigtigste vej til lige muligheder for alle, og måske nok så afgørende står den for, at når vi lærer sammen på tværs af vores baggrund og opvækst, danner vi også grundlaget for, at vi kan leve sammen i tillid til hinanden.
For os i Radikale Venstre er folkeskolen en hjertesag.
Ikke mindst når det handler om at skabe muligheder for de børn, der har fået en svær start på livet, er folkeskolen helt afgørende.
Derfor var det også med skærpet interesse, jeg lyttede, da statsministeren ved offentliggørelsen af regeringsgrundlaget lod forstå, at regeringen vil sætte ind lige præcis der for at forbedre den sociale mobilitet.
Det var på mange måder sød musik i ørerne på en stolt speltspisende radikal rundkredspædagog.
Vi forstår, at der er tale om merkvalitetspulje, hvor de 100 skoler med de største udfordringer kun får flere ressourcer, hvis de kan dokumentere, at de fagligt svage elever har lært mere.
Statsministeren henviser til sin såkaldte Løkkepose til sundhedsvæsenet.
Jeg har lidt svært ved at se parallellen mellem nye hofter og social mobilitet, og selv om jeg måske også indimellem bliver beskyldt for at være et talende regneark, har jeg godt nok svært ved at gennemskue, hvordan den her merkvalitetspulje skal være.
Et folkeskoleforløb går jo fra 0. til 9. klasse.
Er det over 10 år, vi skal dokumentere, at man gør noget for eleverne og flytter dem fagligt?
Nej, det er det nok ikke.
Er det som Løkkeposen til sundhedsvæsenet hvert år, altså en lille test på den første skoledag og så en til på den sidste?
Hvis, men kun hvis, det så er gået fremad, kan man få refunderet sine udgifter til de ekstra lærere, man har ansat.
Og skulle nogle have lyst til at betræde nye stier med noget offentlig innovation, nye pædagogiske muligheder, må vi håbe, at det går godt, for hvis nogen, når de eksperimenterer, finder ud af, at noget ikke virkede så godt, er det for egen regning, for så får man ikke andel i Løkkeposen.
Men det spørgsmål, der i virkeligheden trænger sig mest på, er dog: Mener statsministeren i ramme alvor, at problemet på de udsatte skoler er manglen på motivation hos medarbejdere og elever til med statsministerens ord at gøre noget, der virker, for at løfte niveauet for de elever?
Jeg har i den seneste tid besøgt en række af de her skoler.
Senest var jeg igen forbi H.C. Andersen Skolen i Vollsmose.
Til statsministerens overraskelse kan jeg oplyse, at der er rigtig meget at gøre, men der mangler bestemt ikke motivation.
Her møder man kun dedikerede lærere, pædagoger, skoleledere, sågar frivillige, der giver et nap med.
Her møder man en dybt professionel tilgang, hvor undervisningsdifferentiering ikke er noget, man taler om ved festlige lejligheder, men er omdrejningspunktet, så man kan lave skole for de elever, man har, med de problemer, mange af dem har og rigtig mange har med hjemmefra.
Hvis ikke lærerne var motiverede for at gøre noget ekstra for børn med særlige behov, havde de for længst søgt væk fra de skoler, som statsministeren taler om.
Derfor vil jeg sige til statsministeren, at han skal holde op med at betragte folkeskolen som en fabrik.
Lad os finde sammen om ressourcerne til at gøre det bedre for de børn, der har mest brug for det.
Det er den bedste investering, vi kan gøre i fremtiden.
I Radikale Venstre vil vi gerne sætte handling bag ordene.
Vi har fremlagt et forslag om at hæve pensionsalderen for dem, der er i stand til at arbejde mere, og til gengæld give bedre vilkår til de nedslidte til at trække sig tilbage.
Det giver flere penge at investere for, og vi vil bruge dem på børns opvækst, uddannelse og investeringer i forskning.
Vi kalder det en generationsgave, fordi det er en gave fra os, der kan, til næste generation: flere pædagoger, bedre skoler, mere kvalitet i uddannelsen og mere forskning – alt det, som betyder noget for, hvad vi skal leve af i fremtiden, og hvordan vi skal leve sammen.
De fleste mennesker har det nok sådan, at en god uddannelse og de rette kompetencer også betyder noget for lysten til at arbejde, og statistikkerne viser det jo med al tydelighed.
Jo bedre uddannet man er, jo bedre tilknytning har man til arbejdsmarkedet.
Så regeringens ambition om en skattereform er ikke nok.
Man er også nødt til at tænke på en uddannelsesreform og på forhånd være afklaret med, at den i øvrigt i lighed med en skattereform rent faktisk koster penge.
Hvis man vil fremtiden, er det ikke gratis.
Præcis som året før er der besparelser på uddannelse og lettelser på afgifterne.
Billigere biler og lavere boligskat skal finansieres af de kommende generationer.
Som noget helt nyt skærer man denne gang også i ydelsen til eleverne på produktionsskolerne, selv om de jo burde have en præmie for netop at holde fast i uddannelsessystemet.
Så kommer det nye såkaldte uddannelsesloft, der altså betyder, at unge, der følger opfordringen til at tage en uddannelse med jobmuligheder, pludselig bliver nægtet adgang til f.eks. en professionsuddannelse, hvis de har en i forvejen.
Nu må maskinmesteren ikke længere blive skolelærer, bare fordi Socialdemokratiet, Venstre og Dansk Folkeparti alligevel ikke kunne finde penge til den dagpengeaftale, de lavede sidste efterår.
Jeg har sammen med FTF foreslået, at partierne bag uddannelsesloftet tager en tænkepause og finder pengene andre steder.
Jeg håber, der bliver lyttet, ikke mindst af hensyn til de mange unge, der lige nu oplever, at dørene smækker i lige foran dem på vej gennem uddannelsessystemet.
Optimismen bliver altså heller ikke hjulpet af, at VLAK-regeringen endnu en gang har besluttet sig for at kickstarte grønthøsteren og hive ekstra milliarder ud af de planlagte investeringer frem mod år 2025.
Til trods for at der bliver flere børn, unge og ældre i de kommende år, vil regeringen bruge færre penge på dem.
Jeg er nysgerrig efter at finde ud af, hvordan man er nået frem til, at flere ord om løfter og visioner betyder færre investeringer i vores fællesskab.
Men Radikale Venstre er også klar til at lette skatten på arbejde, for skatten har grundlæggende været skruet forkert sammen rigtig længe med for høj skat på arbejde og automatiske skatterabatter, bl.a. på boliger.
Nu er vi jo kommet et stykke ad vejen.
Jeg er glad for den aftale, de tre regeringspartier, Socialdemokratiet, vi og Dansk Folkeparti lavede for en måneds tid siden, som var det første skridt til at få lagt skattestoppet i graven.
Det var et skattestop, som har favoriseret de rigeste boligejere og har et ustabilt boligmarked på sin samvittighed.
I Radikale Venstre ønsker vi, at Danmark forbliver et åbent og nysgerrigt land over for vores omverden.
Men hvis vi vil verden omkring os, må vi også give noget igen.
Vi skal løfte vores del af ansvaret der, hvor vi kan.
Det er ganske enkelt for fattigt, at Danmark har afvist at tage sin del af verdens kvoteflygtninge.
Statsministeren fremfører, at asyltallet er det laveste i lang tid.
Hvorfor så overlade til andre lande at tage de svageste flygtninge fra overfyldte flygtningelejre i nærområderne?
Vi lytter interesseret til ønsket om et nyt asylsystem.
Hvis man vil lade flygtninge søge asyl fra nærområderne, kræver det naturligvis en fælles EU-aftale om at løfte integrationsopgaven solidarisk.
Derfor hilser vi det velkommen, hvis der reelt er tale om et kursskifte.
Det er på høje tid.
Vi kunne også ønske os et kursskifte for grænsekontrollen, for
de ressourcer, der anvendes, står slet ikke mål med indsatsen.
Det er blevet en ordning, som alene har symbolværdi.
Den er ikke anbefalet af politiet, men den koster for den handel, der burde flyde frit hen over grænserne.
Grænsekontrollen gør os hverken rigere eller tryggere, tværtimod.
Der træffes nu på tværs af den vestlige verden beslutninger drevet af frygt for fremtiden hen over hovedet på de unge, som skal leve med konsekvenserne.
Det var ikke de unge briter, der stemte dem ud af EU, og det var ikke de unge, der er bragte Trump til magten.
De havde stemt på Hillary Clinton.
Jeg synes, at fremtiden fortjener en stemme – en klar røst, der tror på, at fremtiden er noget, vi skaber, når vi er drevet af ambitioner frem for frygt.