Søren Espersen (DF), 2017-03-23:
Mange tak.
Først vil jeg sige, at det glæder mig, at statsministeren skal så hurtigt og så tidligt til Washington.
Jeg synes, det er en stor ære for Danmark.
Som jeg kan se det, er vi nummer tre eller fire i rækken, og det siger noget om det samarbejde og det forhold, vi gerne skulle have.
Der er et mundheld, der lyder: Kan man ikke få den, man elsker, må man elske den, man får.
Vi elsker at følge med i deres valgkampe derovre, og selv om vi ikke har stemmeret, deler vi os entusiastisk og indimellem rasende i, hvem vi holder med, og hvem vi absolut ikke kan fordrage.
Mange af vores foretrukne har skuffet stort, mens mange af dem, vi europæere absolut ikke kunne fordrage, viste sig at være ikke så ringe endda.
Barack Obama, som alle vi europæere elskede højt, og som kort efter sin tiltræden fik Nobels fredspris for at have fundet på sloganet »Yes we can«, fik ikke, som han ellers havde lovet, ordnet Guantánamo, ligesom han var ved at kløjes i det i Mellemøsten.
Ronald Reagan, der med Svend Aukens ord var en skydegal cowboy, viste sig til gengæld at være en sand fredens mand.
Han skabte forsoning mellem USA og Sovjetunionen og var blandt den håndfuld af nøglefigurer, som definitivt fik anbragt det ondskabsfulde sovjetkommunistiske diktatur, hvor det hører hjemme, nemlig på historiens losseplads i et iskoldt mausoleum.
Sådan er der så meget, og så er der jo Donald Trump.
Hvordan bliver mon hans eftermæle, når han om 4 eller måske 8 år flytter ud af Det Hvide Hus?
Ja, som nævnt har historien vist os, at vi skal være meget forsigtige med at spå, når det gælder amerikanske præsidenter.
Så jeg vil nøjes med at konstatere, at faktum her i opstartsfasen er, at vi europæere generelt sagt ikke er udpræget forelskede i præsident Trump.
Det er også aparte, når USA's præsident ikke i Det Hvide Hus vil trykke hånd med sin gæst, som er Tysklands kansler, når såvel fotograferne som kansleren selv opfordrer til det.
Noget sådant er ikke ordentligt, noget sådant er ikke normalt at gøre over for en tæt allieret, en højtstående gæst, medmindre man lige er en iransk ambassadør, som afviser at trykke hånd med Folketingets formand, men det er en anden historie.
Det er heller ikke normal praksis hos USA's præsident at starte sin embedsperiode med at fornærme hele det mexicanske folk samt en hel del andre folkeslag.
Det er heller ikke traditionelt, at amerikanske domstole omgør præsidentens dekreter et efter et, eller at verdens mægtigste mand ganske ustatsmandsagtigt hele tiden sidder og twitter.
Det hele synes akavet.
Meget af det, der foregår, er så overraskende, så diplomatisk usædvanligt, så underligt og så nyt for os.
Og det er så lige her, vi befinder os.
Vi er simpelt hen ikke i stand til for nuværende at greje præsident Trump, og debatten her i dag vil givetvis heller ikke bidrage til en dybere indsigt i præsidentens private univers.
Men her er det så, vi må forlade os på, at det dansk-amerikanske samarbejde og sammenhold er så ubrydelig stærkt, så tillidsfuldt og så gennemsolidt, at det vil stå sin prøve, uanset hvilke forunderlige ting vi måtte opleve.
Vi kender og sætter vores lid til Kongressen, vi kender og sætter vores lid til det republikanske parti, og vi kender og sætter vores lid til de øvrige veletablerede, dybt funderede amerikanske institutioner.
Det amerikanske folk har valgt Donald Trump til præsident.
Sådan er valget i overensstemmelse med de amerikanske valgregler faldet ud.
Det er europæernes virkelighed, og det er danskernes virkelighed.
Det er overvejende sandsynligt, at vi i Danmark ikke fik den, vi elskede, men som nævnt, specielt når det gælder amerikanernes valg af præsident, så må vi ty til vort gamle mundheld: Kan man ikke få den, man elsker, må man elske den, man får.
Og hvorfor skal vi så det?
Jo, det skal vi, fordi det siden besættelsen har været vores alle sammens pligt i regeringen og i Folketinget til enhver tid at sørge for, at USA er Danmarks allerbedste ven, og at Danmark er USA's bedste ven.
Det tjener NATO bedst, og det tjener Danmark bedst.