Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2019-12-06:
Tak for det, og tak for en god debat.
Jeg tror, som flere af ordførerne har været inde på i den her debat, at det er fuldstændig uvurderligt, at vi står sammen om det her problem, netop fordi det er ting, der ikke fungerer i et fællesskab, når det er sådan, at man har mobning.
Jeg vil sige, at der også har været et andet tidspunkt, hvor jeg syntes det var særskilt nødvendigt, at det var hele Folketinget, der stod bag noget, vi lavede, og det var, da vi lavede den store skilsmissereform, og det er, fordi den i høj grad omhandler noget af det samme, nemlig konflikter.
Nu er det så konflikter, der har ekstremt store konsekvenser for børn.
Det at kunne enes hen over de forskelligheder, der er blandt Folketingets partier, har simpelt hen en selvstændig værdi, og det at kunne se sig selv på tværs af de forskelligheder og det at kunne få ting til at fungere i det fællesskab og den mangfoldighed, der er i det fællesskab, har en betydende mening for resten af samfundet, lige præcis når vi håndterer konflikter, eller når vi håndterer andre fællesskaber, der ikke er lykkedes med at fungere.
Det er præcis det, der er problemet, når vi taler om mobning, nemlig et fællesskab, der er dysfunktionelt, og som man derfor skal have rettet op.
Jeg er sådan set enig i de bemærkninger, der kom fra Liberal Alliances ordfører, om, at det er kollektiv ondskab, og det er også derfor, vi ser det i så udpræget grad blandt børn og unge, for når vi bliver ældre, bliver vi mere sofistikerede, og så flyver det mere under radaren, når den type af ondskab viser sit grimme ansigt.
Og blandt børnene er noget af det vigtigste, de efter min mening overhovedet kan lære, at tøjle de grimme følelser og sider, menneskeheden nu engang har i et fællesskab, så alle kan være der.
Så det er måske også noget af det vigtigste, man overhovedet kan tage med sig fra sin barndom, nemlig at have lært at indgå i et fællesskab, hvor den type af tendenser bliver tøjlet i det kollektive rum, så vi kan være ordentlige over for hinanden.
Og så er det forhåbentlig ikke bare et spørgsmål om at flyve under radaren, fordi vi bliver mere sofistikerede, men simpelt hen et spørgsmål om, at vi lærer at opføre os ordentligt over for hinanden.
Så er der blevet kommenteret nogle forskellige ting.
Jeg vil gerne give tilsagn om, at ministeriet oversender en beskrivelse af DCUM, både i forhold til hvad der bliver brugt af årsværk, hvad de bliver brugt på, så vi får et overblik at tage udgangspunkt i, når vi på et tidspunkt skal kigge på evaluering, så vi ikke tager det bid for bid, men faktisk kan se, hvad det er, DCUM laver, hvordan ressourcerne er fordelt, så man begynder at kunne danne sig et overblik over, hvor de forskellige partier gerne vil have det skal bevæge sig henimod.
Så det er blot et tilsagn om, at vi får oversendt det til udvalget.
Så vil jeg bare som et opmærksomhedspunkt i forhold til formen for tilsyn sige, at jeg jo synes, at der er meget stor forskel på den måde, vi driver tilsyn på som stat.
Nogle steder gør man det egentlig relativt goldt, hvis man må sige det sådan, hvor der bliver ført tilsyn med, at en opgave bliver løst ordentligt, og hvis ikke den bliver det, kan det eventuelt få nogle konsekvenser.
Andre steder har man opfundet dialogbaseret tilsyn, og det kunne man jo godt overveje.
Man kunne godt, når man kigger på DCUM, kigge på, om det er den rigtige form, som vi skal videre med.
Der er ligesom de to yderpunkter, det helt golde og det totalt dialogbaserede, og spørgsmålet er, om vi har lagt snittet rigtigt på det.
Jeg er enig med fru Marianne Jelved, der siger, at vi også lige skal huske, at ting koster penge.
Når man sidder som minister, bliver man jo glad for, at nogen lige får sagt det højt, for det er nemlig rigtigt, at hvis vi skal styrke DCUM, koster det penge, og så er det en prioritering, vi skal foretage, hvor der også skal findes en finansiering i fællesskab.
I forhold til debatten om disciplin, som Liberal Alliances ordfører også løftede, vil jeg sige, at jeg ikke bryder mig om ordet disciplin, men hvis man lader være med at slå sig på semantikken i det, vil jeg sige, at noget af det, der bekymrer mig rigtig meget, er, at vi er utydelige, vi er blevet mere utydelige i vores samfund.
I gamle dage i den sorte skole og forældre og børn imellem var disciplinen redskabet til at være tydelig – vi disciplinerede dengang.
Jeg tror, der findes andre måder at være tydelig på.
Jeg tror, at de steder, hvor pædagogikken er allerbedst i dag, har man faktisk fundet en vej til at være meget tydelige voksne og til tider meget firkantet, nødvendigt meget firkantet, uden at det behøver at være i den gammeldags form, f.eks. bruger vi jo ikke spanskrør og andre ting, som man brugte i gamle dag.
Så jeg tror, det drejer sig om at have fundet en form, hvor det kan lade sig gøre at være tydelig, og det tror jeg der er for lille en del af vores samfund der har gjort i dag.
Jeg tror, vores fællesskaber er for utydelige, og jeg tror, det er blevet for utydeligt, hvordan man kommer ind i fællesskaberne, i de forpligtende fællesskaber, også som børn og unge.
Engang var der en logik i, hvad man skulle lave, når man blev voksen, for man kunne bare kigge på sine forældre.
Det vil jeg ikke tilbage til, men vi har glemt at skabe en tydelig vej for, hvor livet egentlig skal bringe en hen.