Mai Mercado (KF), 2017-05-30:
Tak for det, formand.
SF har fremsat beslutningsforslag nr. B 146 om afskaffelse af børnefattigdommen, der pålægger regeringen at fremsætte lovforslag senest den 1. november 2017 om afskaffelse af kontanthjælpsloftet, integrationsydelsen og 225-timersreglen, om forhøjelse af det særlige beskæftigelsesfradrag for enlige forsørgere med 50 pct.
og endelig om at gøre det obligatorisk, at kommunerne skal tilbyde børn i fattige familier et fritidsklippekort
Det fremhæves i bemærkningerne til forslaget, at det påvirker børnene i familier, når forældrene er omfattet af kontanthjælpsloftet, og at der er en risiko for, at disse børn selv kommer til at modtage offentlige ydelser som voksne.
Forslaget handler, sådan som jeg læser det, i væsentlig grad om at bryde den negative sociale arv.
Det ligger både mig og regeringen meget på sinde, at vi i Danmark bliver bedre til at bryde den negative sociale arv, og derfor står det også helt centralt i regeringsgrundlaget, at alle unge skal have et godt afsæt i livet.
De må ikke blive tabt på grund af manglende faglige forudsætninger, men heller ikke på grund af en svag social baggrund.
Det tror jeg egentlig at både forslagsstillerne, hr. Karsten Hønge og hr. Jacob Mark fra SF, og jeg kan være enige i.
Det, vi er uenige om, er nok, hvordan vi så bedst lykkes med det.
Kontanthjælpsloftet sikrer, at der er en reel økonomisk gevinst ved at arbejde i forhold til at modtage offentlig forsørgelse.
Det er min forventning, at reformen vil have en langsigtet effekt, som styrker mange familiers samlede ressourcer.
Det er nemlig godt for børn at opleve, at deres forældre er en del af et arbejdsfællesskab.
Det styrker forældrenes mulighed for at give deres børn den sociale og kulturelle ballast, som er vigtig for, at de kan udnytte deres potentiale.
Jeg mener ikke, og jeg kan heller ikke finde belæg for det i forskningen, at niveauet i overførselsindkomsterne er afgørende for, om børn får mulighed for at udnytte deres potentiale og dermed for at bryde den negative sociale arv.
Derfor tror jeg heller ikke på, at vi løser udfordringerne med negativ social arv ved at give forældrene højere ydelser.
Det, der betyder noget for børns opvækst, er de ressourcer, som der er eller som mangler i familierne.
Det er først og fremmest sociale og kulturelle ressourcer.
Hvis vi for alvor skal sætte ind mod negativ social arv, er det altså der, vi skal vende blikket hen.
Noget af det, som vi fra forskningen ved har betydning for børns udvikling, er forældrenes investeringer i børnene.
Det handler om at være nærværende, det handler om at vise opmærksomhed, det handler om at have en samtale om, hvordan dagen er gået, at gå en tur sammen, at få nogle af snakkene hen over middagsbordet.
Det er noget, som alle forældre har mulighed for at gøre med deres børn uanset økonomisk formåen – og også pligt til at gøre, hvis man spørger mig.
Det er de sociale og de kulturelle investeringer, som betyder allermest for børns udvikling.
Når vi skal hjælpe familierne, og det skal vi som samfund, så handler det om at skabe gode rammer for dem, herunder dagtilbud af høj kvalitet, og det handler om at sikre virkningsfulde sociale indsatser, der hviler på viden om, hvad der virker – indsatser, der bidrager til at løse de bagvedliggende problemer, som dræner familier og borgere for ressourcer.
Vi har i regeringen med vores ti mål for social mobilitet sat en retning for socialpolitikken, herunder også børn og unge, som er udsatte.
Det er mål, som vi følger op på hvert år i den socialpolitiske redegørelse, og vi har med udspillet på dagtilbudsområdet sat fokus på at højne kvaliteten i dagtilbud til gavn for alle børn, men også fokus på en særlig indsats til gavn for socialt udsatte børn.
I forhold til forslaget om at forhøje det ekstra beskæftigelsesfradrag for enlige forsørgere er det regeringens holdning, at det skal kunne betale sig at arbejde, herunder også ved at vi sænker skatten i bunden, som det fremgår af regeringsgrundlaget.
Regeringen er som udgangspunkt positive over for forslag, der kan understøtte de målsætninger, herunder ændring af beskæftigelsesfradraget, men regeringen har samtidig en ambition om, at skatteinitiativer, der øger gevinsten ved lavtlønnet arbejde, bør komme en bredere gruppe end blot enlige forsørgere til gode.
De skattepolitiske prioriteringer, som regeringen foretager, skal ses i det lys.
Forslagets sidste del handler om obligatoriske fritidsklippekort for børnefamilier, som har en lav indkomst.
I forbindelse med vedtagelsen af forebyggelsespakken fra 2014 blev det muligt for kommunerne at tilbyde økonomisk støtte til fritidsaktiviteter til børn og unge.
Så kommunerne har derfor allerede i dag mulighed for at tilbyde fritidsklippekort til dem, de mener har behov for det og vil have glæde af det.
Regeringen er af den holdning, at det er i kommunerne, hvor de kender både barnet og forældrene, at en vurdering af behovet for økonomisk støtte til fritidsaktiviteter skal foretages.
Og som det altid er tilfældet på socialområdet, bør det ske efter en samlet vurdering af familiens situation.
Om et barn har behov for særlig støtte, handler om det enkelte barn, det handler om det enkelte barns livssituation, og det skal ikke være noget, der alene er afhængigt af forældrenes indkomst, for så risikerer man at ramme skævt, og man risikerer, at de børn, som vitterlig har et behov, ender med at blive overset.
Som forslagsstillerne ved, har regeringen afskaffet den tidligere regerings fattigdomsgrænse.
En fattigdomsgrænse siger ikke noget om de forhold, som er baggrunden for, at en familie aktuelt har en lav indkomst.
Det er mennesker, som arbejder og forsørger sig selv, men som jo kan have svingende indkomster eller opstartsvanskeligheder, hvor der kan være flere år med røde tal på bundlinjen.
Men det er jo ikke en gruppe, som vi i al almindelighed vil opfatte som fattig og slet ikke som socialt udsat.
Så en fattigdomsgrænse siger heller ikke noget om, hvordan man løser de bagvedliggende problemer, og den siger slet ikke noget om, hvordan børnene i familien har det, og om de har behov for støtte eller ej.
Derfor er det et vildspor at yde social støtte efter en fattigdomsgrænse som den tidligere SR-regerings.
En sådan beslutning ligger og skal ligge i kommunerne og skal træffes efter en konkret og individuel vurdering.
Regeringen kan på den baggrund ikke støtte forslaget.