Mikkel Bjørn (DF), 2024-12-18:
Jeg bemærker, at ministeren imødekommer Dansk Folkepartis frustration over, at partier ligesom foregiver at ville mere, selv om de reelt ikke vil det.
Jeg forestiller mig dog ikke, at det ville være meget anderledes, hvis det var andre partier, der sad på regeringsmagten.
Så det er nok meget det samme sådan rituelt, og det er jo bare sådan, at det kun er Dansk Folkeparti, der er villige til at tage de forbehold, som ville gøre, at vi allerede i morgen ville kunne sætte en lås på Kærshovedgård eller udvise kriminelle udlændinge.
Men jeg vil spørge ministeren, hvordan han forholder sig til det, jeg også selv nævnte i min tale, nemlig at Danmark allerede i dag har forbehold for dele af konventionerne, og at selv den siddende statsminister har været med til som tidligere justitsminister at opsige konventioner, som der ikke længere var opbakning til her i Folketinget.
Hvorfor kan vi ikke følge det eksempel og gøre det samme med de konventioner, som stadig i dag sætter utilsigtede begrænsninger for dansk udlændingepolitik?
Tak for det.
Det er en anelse rituelt at mødes her for at diskutere de internationale konventioner.
Der er rigtig mange ord og mange visioner og hensigtserklæringer, men hvor er handlingen?
Debatten bliver lidt som en gammel vinylplade, der kører i ring.
For sandheden er jo, at det kun er Dansk Folkeparti, der tør tage kampen mod konventionernes kvælertag alvorligt.
Mens alle andre partier taler om langsigtede løsninger og diplomatisk dialog, står vi fast.
Alle partier herinde, måske med undtagelse af den yderste venstrefløj, taler om nødvendigheden af at udfordre konventionerne.
Budskabet bliver derfor en form for konkurrence, hvor politikere kappes om at lyde som de mest handlekraftige, men Dansk Folkeparti har ikke tænkt sig at deltage i det skuespil.
For at forstå, hvor grotesk situationen er, vil jeg nævne nogle af de konventioner, der på daglig basis hæmmer vores land.
Først vil jeg nævne flygtningekonventionen, en anakronisme fra en svunden tid, hvor millioner af mennesker flygtede over enkelte landegrænser fra verdenskrige og totalitarisme.
I dag misbruges denne konvention systematisk og fremmer permanente folkevandringer på tværs af kloden.
Så er der menneskerettighedskonventionens artikel 8 og 3, to små artikler blandt i alt 59, men med en kolossalt ødelæggende effekt.
De bruges som skjold af kriminelle, der burde udvises.
Det betyder, at voldtægtsforbrydere, mordere og terrorister forbliver på dansk jord.
Vi bliver altså tvunget til at beskytte mennesker, der har spyttet på vores love og værdier.
Så er der i statsløsekonventionen en regel, der bogstavelig talt underminerer vores mulighed for at stille krav til dem, der søger om dansk statsborgerskab.
Så er der statsborgerretskonventionen, en konvention, der praktisk talt gør det umuligt at tage statsborgerskabet fra selv de værste forbrydere, medmindre de decideret har begået terrorisme.
Så er der endelig den nordiske aftale om statsborgerskab, med hvilken i hånden svenske bandemedlemmer og dømte voldtægtsforbrydere, ja, sågar dømte terrorister, kan få dansk statsborgerskab blot ved at vente 7 år efter deres afsoning.
Det er grotesk og betyder i praksis, at selv Anders Breivik ville kunne søge om dansk statsborgerskab efter 7 år i Danmark, når han er færdig med at afsone sin dom, og uden at skulle leve op til ét eneste krav.
Når vi taler om at tage forbehold eller fravige dele af de internationale konventioner, hører vi et kor af protester fra folk, der påstår, at det er umuligt eller uacceptabelt.
Men sandheden er, at mange lande allerede har forbehold over for specifikke dele af konventionerne.
Liechtenstein har et forbehold over for artikel 8 om retten til familieliv, en artikel, der ofte forhindrer os i at udvise kriminelle.
Frankrig har et forbehold over for artikel 5, 6 og 15.
Og Spanien har også reservationer over for flere artikler.
Ingen af de lande er blevet kastet ud i en international isolation eller stemplet som pariaer.
Tværtimod er forbehold en fuldt legitim mekanisme for suveræne nationer, der ønsker at tilpasse internationale aftaler til deres egne nationale behov.
Selv Danmark har et forbehold, nemlig over for artikel 2 i protokol 7 om retten til appel, hvor vores egen retsplejelov trumfer.
Det viser tydeligt, at det både er muligt og legitimt for Danmark at tage forbehold.
I 2014 meddelte daværende justitsminister Mette Frederiksen til Europarådet, at Danmark ville opsige Europarådets konvention fra 1963 om begrænsning af tilfælde af dobbelt statsborgerskab.
At tage forbehold eller opsige dele af konventionerne er ikke ekstremt udemokratisk eller uansvarligt; det er derimod en pragmatisk og nødvendig løsning, som andre lande allerede i dag benytter sig af, og som Danmark selv tidligere har praktiseret.
Vi beskytter de forkerte mennesker, mens lovlydige borgere betaler prisen.
Spørgsmålet er: Hvor mange flere tragedier skal vi acceptere, før vi siger stop?
Vi kan ikke fortsætte med at være gidsler i et juridisk system, der beskytter kriminelle på bekostning af vores egne borgere.
Konventionerne er ikke hugget i sten.
De er menneskeskabte, og de kan ændres, eller de kan opsiges.
Dansk Folkeparti vil gå forrest, ikke med smarte ord eller symbolske ambassadører, men med reel handling.
Tak for ordet.