Martin Lidegaard (RV), 2017-01-13:
Mange tak for det.
Spørgsmålet om, hvordan vi honorerer vores politikere, er altid et svært spørgsmål, hvor man må balancere mellem to tungtvejende hensyn.
Det ene hensyn er, at man selvfølgelig skal udbetale en løn, der gør, at man kan tiltrække kvalificerede folk, og som står mål med den ledelsesopgave, det er at være politiker i det her land, uanset om man sidder i Folketinget eller i ministeriet, og som også forhindrer korruption, og – kan vi sige – forhindrer, at man kommer ud i det, som man desværre ser i nogle lande, altså sådan et race to the bottom, som det ville hedde på engelsk, altså at politikerne overbyder hinanden i at give lavere og lavere formelle lønninger, og at der så er alle mulige ben, som er mindre gennemsigtige og demokratiske.
Så der skal være et eller andet niveau, som er rimeligt, og som ikke afskrækker folk fra at tage embedet.
På den anden side skal der selvfølgelig også være den rimelighed i det, at folk ikke går efter at blive politikere bare for at få en stor løn, og det skal være sammenligneligt med de lønninger, vi ser ude i resten af samfundet, sådan at der er en form for genkendelighed hos befolkningen i det, som politikerne får.
Det er den svære balance, som vi skal forsøge at finde herinde, og det gør det jo særlig svært, at det handler om vores egne lønninger, og derfor er det også nogle svære politiske debatter, hvor nogle partier kan være fristet til slet ikke at turde sige åbent, hvad de egentlig mener skal være det rette niveau, mens andre, næsten uanset hvad vi beslutter, falder for fristelsen til sådan en lidt billig populisme, fordi det altid er populært at sige, at politikere skal have mindre i løn.
Det modsvarer nogenlunde det, en kontorchef i den offentlige administration får, og det synes jeg svarer fint til det ansvar, vi påtager os, og det niveau, som man kan forvente, når man er medlem af det højeste Ting.
Det samme gælder sådan set også ministerlønningerne, som er høje, men som jo ikke er højere end de lønninger, man vil finde i det private erhvervsliv for ledelsesopgaver, der er betydelig mindre komplekse og med betydelig færre medarbejdere i organisationerne.
Så har der været nogle ting, der har råbt og skreget til himlen.
En af de ting, som Radikale Venstre har kæmpet for i mange år, er, at pensionsalderen selvfølgelig skal være den samme for folk, der er herinde, som for folk, der er ude i resten af Danmark, og derfor er vi utrolig glade for, at det nu er lykkedes at få den samme pensionsalder for ministre og folketingsmedlemmer som for resten af befolkningen, og vi er glade for, at der i dag – ser det ud til – kan samles et bredt flertal om det, og det er så sandelig også på tide, for at sige det rent ud.
Vi er også glade for, at vi har fået fjernet nogle af de regler, som også har stukket i øjnene – synes vi – altså at man har kunnet sidde ganske få måneder på en ministerpost og alligevel få en langvarig løn.
Det bliver der også ryddet op i med det lovforslag, vi har her.
Jeg er egentlig enig med fru Josephine Fock i, at det ikke har været den kønneste proces, vi har haft frem til det her lovforslag.
En kommission blev nedsat for at sidde i meget, meget lang tid og overveje det her, og dens resultater blev sådan set skudt ned på uhyggelig kort tid, og det er i et eller andet omfang et udtryk for netop det, jeg indledte med at sige: at det er en svær politisk debat.
Men der var også nogle tidsler i det, kommissionen kom med, og efter min bedste overbevisning er den pakke, der nu ligger, både det lovforslag, som vi taler om nu, og det, der kommer lige om lidt, sådan set et stort fremskridt i forhold til det, vi har i dag.
Det er i hvert fald noget, der indfrier flere radikale mærkesager, og derfor kan vi selvfølgelig også stemme for lovforslaget.