Henrik Vinther (RV), 2021-04-23:
Tak for det, og tak for lejligheden til at drøfte hjælpemidler til personer med handicap eller i virkeligheden rammerne om det, altså hvordan vi arbejder med at sikre, at man får den hjælp, som man har brug for, for man skal selvfølgelig kunne regne med, at hvis man er syg, handicappet eller på anden måde udsat, så får man den hjælp, som vi har aftalt.
Og aftalt betyder i den her forbindelse jo det, vi har lovgivet om.
Det er egentlig dejligt at høre, at der i dag er en enighed om, at vi kan se, hvad problemet er, og også en velvilje til at gøre noget ved det.
For spørgsmålet er, hvad vi har aftalt.
Vi har aftalt, at vi for at stille alle lige giver nogle mennesker en ekstra hjælpende hånd.
Det gælder bl.a. mennesker med handicap, hvilket ifølge bl.a. WHO er cirka hver 10. borger.
Dem har vi lovet at ville hjælpe.
Og kan man så regne med fællesskabet?
Ja, i de fleste tilfælde.
Der bliver arbejdet godt med tingene i kommuner og regioner landet over, i forhold til hvordan vi finder den bedste støtte, og det er godt, at det er trygt for de fleste.
Men nogle gange må vi samtidig konstatere, at det hverken er nok eller godt nok.
Og nogle – og jeg mener for mange – oplever ikke, at det møde, de har med systemet, er noget godt, og de oplever, at de ikke får den hjælp eller de hjælpemidler, som de har krav på og brug for.
Det bliver derfor et møde præget af mistillid, usikkerhed og frygt for ikke at få den hjælp, som man i realiteten har brug for.
Det dokumenteres også af en undersøgelse fra Det Centrale Handicapråd.
Jeg tror, den kom i sidste uge, og den taler sit tydelige sprog, nemlig at der er en voksende tillidskløft imellem systemet på den ene side og borgerne med handicap på den anden.
Vi skal jo huske, at det er det, vi har aftalt med lovgivningen, altså at vi ønsker at støtte disse mennesker.
Der er stor forskel på, hvordan man som borger kan opleve at få hjælp i den enkelte kommune.
Kommunerne er ikke altid robuste nok økonomisk og fagligt set til at kunne træffe de rigtige beslutninger, og kombineret med økonomisk pres, fordi der er andre vigtige velfærdsområder, der presser sig på, kan det friste til at prioritere området ned.
Det giver uensartethed fra kommune til kommune.
Det giver et præg af tilfældighed.
Og det skaber samtidig en uheldig situation i mødet mellem den enkelte borger og systemet.
Svaret er, at vi skal kigge på ledelse, uddannelse og mere solid organisering.
Ledelse, fordi det først og sidst handler om den enkelte opgave og dermed prioriteringen; uddannelse, fordi de mennesker, der møder borgeren, selvfølgelig skal være klædt på til opgaven; og organisering, fordi det, selv om ingen tror på, at det løser hele problemet at ændre organiseringen, kan være med til at imødegå nogle af de udfordringer, vi har set, altså de uheldige konsekvenser af bl.a. strukturreformen og den afspecialisering, der er sket der, og også den afkobling, der er imellem de forskellige områder.
Det har vi jo set i form af, at der er de tre ministre her i dag; de tre områder, der er her.
Derfor ser vi frem til, at der kommer den analyse, vi nu arbejder på, af det specialiserede socialområde, så vi kan tage fat på at kigge på alle de her dele i sammenhæng.
Den drøftelse ser jeg i den grad frem til.