Christian Juhl (EL), 2021-03-16:
Tak til formanden, og tak til hr. Morten Messerschmidt.
Det er en god idé at interessere sig for de danske sangskatte, vil jeg sige; der er mange af dem, der er ikke kun en.
Det ville være et kedeligt folk at leve iblandt og et kedeligt land at leve i, hvis vi kun havde en sangskat.
Først og fremmest er der alle de gode arbejdersange.
Mine børn kunne »Når jeg ser et rødt flag smælde« udenad, før de begyndte at gå i skole.
Eller strejkesangene fra blokaderne i regn og blæst foran virksomheder, der ikke ville tegne overenskomst, eller der havde fyret de ansattes tillidsrepræsent.
Eller kvindesangene – forslagsstillerne nævner alene mandlige sangskrivere i deres forslag; er det ikke lidt for fattigt?
Eller sangene fra klimakampen.
Min tidligere kollega og gode kammerat, Finn Sørensen, har skrevet en protestsang om Lærkesletten på Amager Fælled, og den har nu ligget som nummer et på »Dansktoppen« 3 uger i træk, og det er ikke sket for en protestsang, siden Peter Belli skrev sangen »Bliv væk fra vort kvarter«.
Ikke at forglemme alle sangene om international solidaritet og venskab med søstre og brødre rundtomkring på kloden, eller sangen om partisanen, der mistede livet i kampen for frihed i Spanien, og sangene om dem, der med deres anderledes kultur er kommet til vores land, og slet ikke at forglemme kærlighedssangene, når vi indimellem har været forelskede.
Men jeg synes også om de traditionelle højskolesange og en enkelt salme, når jeg har været sammen med troende eller til en begravelse.
Sange skrives ofte i kamp og kriser: Sønderjylland, krigene, kamp mod klasserne, af mellemklasserne.
Jeg kan dog ikke lide de svulstige, selvsmagende nationalistiske sange, der fremhæver danskernes helt særlige og unikke herlighed hævet over alle andre; dem må andre godt gemme langt væk, dem synes jeg ikke om.
Jeg ved ikke hvorfor, men jeg kommer altid til at tænke på Dansk Folkeparti, når jeg lige synger de linjer af den sang.
Sangene giver sammenhold og kampgejst til de bevægelser og grupper, der er en del af den mangfoldighed, der kalder sig danskerne.
Det er rigtig godt, når mennesker fra forskellige klasser og etniske grupper synger sammen.
Forslagsstillerne skriver, at en kanon ikke kan være en mosaik af forskelligheder, og her er vi jo ved kernen: Det kan ikke være en mosaik af forskelligheder.
Man vil ikke respektere, at danskerne er en befolkning af mange forskellige slags mennesker.
Enhver synger med sit eget næb, og jeg tror ikke, at der findes meget, der samler så godt som gensidig respekt for hinandens baggrund, kultur og sange.
»Ramadan i København«, som er blevet nævnt, er for nogen lige så god en sang, som Brorsons sange er for andre.
Og hvorfor skal der ikke være nye sange?
Hvorfor skal det kun være de gamle?
Hvis vi nu siger, at vores fælles sangskat netop skal favne folkets mange facetter i stedet for ensretningen, bliver det en stor og smuk og omfattende sangbog, den bliver tyk, dejlig og mangfoldig.
Jeg er stolt over at leve i Danmark på grund af forskellighed og mangfoldighed og ikke mindst på grund af princippet om at tænke, tro og synge frit og af vores evne til at finde sammen om at opbygge verdens bedste samfund på trods af forskelligheder.
Når jeg synger en god sang med andre, glemmer jeg for en stund det triste som f.eks. coronaen, men jeg glemmer også dem i vores samfund, der vil indsnævre og tage patent på danskheden.
Så jeg synger tit en sang.
De fleste danskere har det ikke godt med smagsdommeri, og en kanon som beskrevet kan alt for let blive noget splittende og afgrænsende.
Jeg vil gerne afslutte med et citat af en af mine bedste sangskrivere og digtere, Carl Scharnberg fra Vrå.
Han siger: »Kultur er ikke teater og sange/ og danse og spil./
Kultur er hele den samlede sum/ af det, vi erfarer os til.«
Han tager altså ikke afstand fra teater og sange og danse og spil, men siger, at kultur er mere.