Aki-Matilda Høegh-Dam (SIU), 2021-06-02:
Sommeren er over os, og bag os ligger en lang vinter, et smukt forår og et anderledes, men lærerigt folketingsår.
Men nu er det sent på dagen, og man lytter til endnu en taler, og nogle gange overvejer jeg lidt, om der overhovedet bliver lyttet.
Tusarnaartoqarnerluni .
Altså, nytter det overhovedet noget?
Iluaqutaanerluni.
Det, jeg har lært de sidste to år, siden jeg blev valgt, er, at der er alt for få politikere, der reelt sidder med en politisk målsætning, som de kan stå på mål for.
Alt for mange indgår kompromiser, som reelt er i decideret modsætning til deres vælgerskare, hvilket ikke er i orden.
Vi repræsenterer alle forskellige områder af det danske kongerige, også kendt som rigsfællesskabet mellem Danmark, Grønland og Færøerne.
Men det er vigtigt, at vi alle respekterer det faktum, at vi lever under forskellige værdisæt, til trods for at vi alle lever under den samme enhedsstat.
Når man som jeg arbejder for et mindretal inden for riget, et mindretal, der repræsenterer den allerstørste geografiske del af riget, den del af riget, der er geopolitisk størst fokus på i relation til de forskellige stormagters ageren og ønsker, så har jeg vanskeligt ved at forstå, at vi stadig væk ikke er blevet dygtige nok til at skabe den nødvendige lighed og respekt mellem de enkelte dele af riget.
For det er et faktum, at vi ikke er lige partnere, at vi ikke har lige muligheder, og at vi ikke accepterer hverandres forskelligheder – og det må vi altså ændre på.
I Grønland er vi mange, der betragter os selv som et grønlandsk folk inden for det danske kongerige.
Vi accepterer den anerkendelse, vi har modtaget for snart 12 år siden i FN, og vi imødeser den dag, hvor vi på den ene eller den anden strukturelle måde bliver anerkendt som en stat med højhedsret over eget land.
Hvorvidt det så sker inden for et føderalt samarbejde med Danmark, i en free association, med fuld suverænitet eller en anden teknisk, politisk måde, er for så vidt sagen underordnet – bare det sker.
Der er i dag blevet debatteret om ret og pligt, og så længe Danmark varetager flere ansvarsområder for Grønland, er det ikke blot en ret, men en pligt for alle folketingsmedlemmer, at de aktivt skal engagere sig i de ansvarsområder, som Danmark varetager.
Med de store sociale udfordringer, de erhvervsmæssige internationale udfordringer og de sikkerhedspolitiske udfordringer, der er, kræver det et tæt samarbejde mellem os.
Behovene er så udtalte, at det i høj grad burde løfte øjenbrynene for de kammerater, vi har inden for riget – især når en stor del af udfordringerne stadig tilfalder Danmark som ansvarsområder.
Der er stor ulighed, og jeg kan holde en længere tale om nogle undersøgelser, der begrunder, at der kan være en sammenfletning mellem ulighed og vores fælles historie, men uanset hvad det skyldes, uanset hvordan det er opstået, så er det et faktum og en realitet, vi bør tale om og sætte på dagsordenen, og noget, der bør drøftes mere åbent mellem naalakkersuisut i Grønland og regeringen i Danmark – og her er diplomati nøgleordet.
Dog laves der stadig mange diplomatiske fejl, som til stadighed beror på kulturelle forskelligheder.
Manglende respons er jo ikke lig med accept, og almindelig høflighed i forbindelse med drøftelser er ikke altid lig med konsensus.
Jeg kan ikke fortælle jer, hvor mange gange jeg i min daglige gang på Christiansborg analyserer og forsøger at imitere den danske kulturelle måde at interagere på i et forsøg på at udøve et bedre diplomatisk samarbejde.
Men faktum er, at jeg er grønlandsk, og det betyder også, at jeg ikke kan være dansk.
Det betyder, at vi kan have forskellige måder at interagere med hinanden på i arbejdslivet, i hverdagen.
Altså, vi har en anden kultur, og vi bør fra begge parters side komme over de kløfter, der reelt er til stede, og som bunder i vores kulturelle forskelligheder.
Når jeg i Folketinget lytter til de debatter, som er fremherskende, om f.eks. udlændinge og integrationspolitik, om de høje krav, danskere har, til, at andre folkefærd skal respektere og udøve kulturen for at få ret til at begå sig i landet, så slår det mig: Har vi mon fra Grønlands side en alt for storsindet forståelse og accept af andre kulturer i Grønland uden altid at beskytte vores egen kultur?
Så der kan vi jo lade os inspirere af Danmark, altså til en vis grad, for jeg tror på den anden side også, at jeg ikke altid er helt enig i den fjendtlige måde, udefrakommende bliver udstillet på, hvilket jeg også ofte støder på i Folketinget.