Jakob Engel-Schmidt (M), 2024-12-12:
Det er altid vigtigt at få lejlighed til at tale om kunst, grundlæggende principper i vores demokrati og også vores retsstat fra Folketingets talerstol.
Forespørgslen rejser efter min mening en vigtig debat om vores forhold til retsstatens institutioner, vores tilgang til kulturpolitik og ikke mindst respekten for armslængdeprincippet.
Jeg mener, det er vigtigt, at vi som politikere og Folketing står vagt om retsstatens principper, magtens tredeling og om retten til kunstnerisk frihed og ytringsfrihed, altid under ansvar for loven, naturligvis.
For kunst legitimerer jo ikke lovbrud.
Så jeg vil gerne slå fuldstændig klart og aldeles fast, så der ikke er nogen tvivl: Det er fuldstændig uacceptabelt at stjæle, begå hærværk, ødelægge og krænke statens eller private personers ejendom.
Kunst legitimerer ikke kriminelle handlinger som tyveri og hærværk.
Lov er lov, og lov skal holdes, uagtet om der er tale om kunst eller ej, eller om det kan diskuteres, om det er kunst, eller om det ikke er kunst.
For mig er der ingen tvivl om, at der i den konkrete sag er tale om hærværk.
Personligt ser jeg det ikke som noget, der har den helt stor kunstneriske værdi, at lave en happening, hvor man stjæler en buste og kaster den i havnen, og særlig ikke når der er tale om en kopi, der er lavet af gips.
Det gør ikke kunsten større.
At nogen anser forløbet som en kunstnerisk happening, virker på mig besynderligt.
I Danmark har vi heldigvis en solid tradition, når det kommer til kulturpolitik og kultur, som er kendetegnet ved armslængdeprincippet.
Det er et godt og værdifuldt princip, der tillader den frie kunst at udvikle sig på behørig afstand af politiske interesser og indblanding.
Armslængdeprincippet, som flere institutioner nyder godt af herhjemme, såsom Statens Kunstfond, Det Danske Filminstitut, Det Kongelige Teater og andre organisationer og institutioner, stammer jo helt tilbage fra tiden efter anden verdenskrig, hvor man i Storbritannien med Winston Churchill i spidsen dannede the Arts Council of Great Britain som en modvægt til det, man havde set i totalitære regimer både i det daværende Nazityskland og det daværende Sovjetunionen, hvor staten og enkelte personer dikterede kunsten og samfundets udvikling osv.
Derfor skal vi værne om armslængdeprincippet.
Det kan vi sikkert tale meget om, og jeg ved, at de fleste i rummet i dag, hvis ikke alle, har fuldstændig den samme opfattelse af dets vigtighed, og det er jo grunden til, at vi har armslængde til de forskellige institutioner både på det her område og på en lang række andre områder.
De tager sig af udviklingen af den frie kunst og bidrager til diskussioner af kunsten og om kunsten, og det tænker jeg ikke der er nogen grund til at lave om på.
Man behøver jo heldigvis ikke være enig med armslængdeinstitutionernes kunstfaglige betragtninger, og guderne skal vide, at jeg ikke altid er det.
Det er mit indtryk, at hr. Mikkel Bjørn og resten af Folketinget heller ikke altid er det.
Det er dejligt, for det giver anledning til både debat, forargelse, bestyrtelse, glæde og nogle gange undren eller afmagt – alt det, som kunsten nogle gange også kan.
Diskussionen af, hvad der er kunst, byder jeg velkommen, og jeg deltager hellere end gerne i den debat, både med Dansk Folkeparti og hvem som helst andre, der måtte ønske det.
Og netop her er vi måske ikke så uenige endda, for kunsten må gerne være grim, anderledes og gå til grænsen.
Det fritager dog aldrig kunstneren eller kunsten for det ansvar, som alle har over for loven.
Det er heller ikke det, jeg hører nogen som helst anfægte.
Brud på loven skal håndteres ved de dertil indrettede institutioner i vores retssamfund.
Og det skal vi som politikere, jævnfør magtens tredeling, jo ikke blande os voldsomt meget i.
Alt andet ville være uhørt, og perspektivet ville i fuld skala være skræmmende.
Vi har heldigvis stærke og troværdige institutioner i Danmark, og vores retssamfund bygger netop på dem.
Dem står regeringen og jeg som minister vagt om.
Det tænker jeg ikke er gavnligt.
Jeg håber, vi alle her i salen kan være enige om, at lovbrud skal håndteres ved de dertil indrettede institutioner, ligesom vi anerkender, at armslængdeprincippet i forhold til kulturens institutioner er en hjørnesten i dansk kulturpolitik.
Det håber jeg at vi som Folketing altid vil stå vagt om.
Så skal jeg spørge formanden, om det er sådan, at det er den førstkommende ordfører fra en række regeringspartier, der må fremsætte et forslag til vedtagelse, eller om jeg skal læse det op nu.
Det tænkte jeg nemlig nok.
Det bliver hr. Mogens Jensen, når han indtager talerstolen.
Tak for ordet.