Simon Emil Ammitzbøll-Bille (UFG), 2019-12-18:
Man skal jo starte med at sige noget godt.
Det er vel den mest positive tilgang, og det kunne vi måske godt have brug for en gang imellem, for sådan en finanslovsdebat er jo altid meget rituel på den måde, at dem, der har magten, siger, at det hele er godt, og dem, der ikke har den, siger, at det hele er skidt, og så er det ligesom kørt igennem, og så går der nogle timer, og så stemmer vi.
Men noget godt er vel, at der er kommet mere fokus på klima, noget godt er, at man viderefører nogle af de her afgiftslempelser for elbiler, noget godt er, at man afskaffer uddannelsesloftet, og noget godt er, at man vel i større grad ser folk, der er flygtninge og bliver til indvandrere, som en gave, altså at man arbejder osv.
Så kunne man også vælge en anden tilgang.
Man kunne sige, at nu er der skattestigninger i finansloven, men man kunne også vælge at sige, at der har været fine skattelettelser de seneste år, og at der er små skattestigninger i år, hvis man så lidt mere overordnet på det, for hvis man ser på det i forhold til det store budget, er det jo stadig på de yderste marginaler.
Man kunne selvfølgelig ærgre sig over, at der ikke har været så stort et fokus på arbejdsudbud, men det vender jeg tilbage til senere.
Så er der selvfølgelig spørgsmålet om ulighed.
Jeg ved næsten ikke, hvordan man skal reagere på det.
Man kan forstå, at når blå regeringer laver ændringer i Ginikoefficienten på 0,01, er det et meget stort og vigtigt emne, og når røde regeringer gør det samme eller værre, er det lidt ligegyldigt, for så skal man se på, hvordan det virker for almindelige mennesker.
Det er sådan set et fint perspektiv, og så håber jeg bare, at vi har et håndslag om, at sådan ser vi det også, næste gang der måtte komme en borgerlig regering, for så er vi dog sparet for meget.
For mit eget vedkommende må jeg sige, at jeg har brugt rigtig mange timer i Finansministeriet under den seneste regering på at diskutere med både finansministeren og andre, om forslag teoretisk ændrede på uligheden, uden det havde nogen praktisk betydning i virkeligheden.
Men det var meget afgørende for forhandlingerne.
Så det nye med den her finanslov kunne være, at vi nu er enige om, at den slags smådetaljer lader vi os ikke ryste af.
Jeg sagde, da jeg var økonomi- og indenrigsminister, at debatter om økonomisk ulighed i Danmark ikke interesserer mig, for det er dybest set så meget ude på marginalerne, vi diskuterer, at det ikke har nogen betydning, og det har jeg nu fået blåstemplet ikke alene af De Radikale, men også af Socialdemokraterne, SF, Enhedslisten og Alternativet, og hvilken større sejr kan man få som tidligere minister end den.
Så kunne man jo også være tarvelig og se på spørgsmålet om vækst, for det synes jeg sådan set er det centrale i den diskussion, vi bør have om finansloven.
Finansministeren er jo lige kommet med en ny økonomisk redegørelse, hvor væksten nedjusteres, og man kan se, den bliver lavere i de kommende år, end den har været de seneste år, og man giver de internationale konjunkturer skylden, og det tror jeg sådan set er fair nok.
Det, der til gengæld ikke er fair over for danskerne, er, at man ikke tager nogen initiativer for at afbøde det, der sker i forbindelse med de internationale konjunkturer.
Jeg har tidligere spurgt finansministeren her i Folketingssalen, om han havde noget på finanspolitik, økonomipolitik, skattepolitik osv., der ligesom kunne gøre noget for så at få gang i hjulene, forbedre danske virksomheders konkurrenceevne, sørge for, at væksten alligevel blev højere.
Det har man ikke planer om.
Der blev talt om uddannelse og klimapolitik i stedet for, da jeg spurgte, og det er jo fair nok, at man prioriterer anderledes, men det er jo ikke fair over for danskerne.
Der er brug for, at der bliver fokus på, at vi får gang i væksten igen.
Jeg må sige, at det, når jeg ser på det, er rigtigt, hvad der står i den økonomiske redegørelse: Der er brexit, der er handelskrige, der er mange internationale ting, der gør, at vi ikke har de samme udsigter til vækst.
Hvad gør det?
Det gør, at vi ikke har de samme muligheder i forhold til gode uddannelser, de samme muligheder for god sundhed, de samme muligheder for familierne for at indrette deres tilværelse, som de fremadrettet gerne vil.
Så vi burde i virkeligheden her i slutningen af de gode tider sørge for at få gang i reformarbejdet igen.
Der er nogle, der mener, at vi har brug for en reformpause, men jeg vil se det lidt anderledes og sige, at vi desværre vel er 4 år henne i en reformtørke – en reformtørke, der varede hele sidste valgperiode, hvilket jeg jo også som tidligere medlem af en regering må erkende, en reformtørke, der kørte hele sidste valgperiode og desværre ser ud til at køre videre nu.
Dermed glemmer vi en af de vigtigste lærdomme, vi har, hvis vi ser på økonomisk politik siden oliekriserne og frem til i dag, og det er, at det klogeste er at lave reformerne, mens det går godt, i stedet for at vente, til det går dårligt.