Carsten Bach (LA), 2019-01-24:
Tak for det, formand.
Monopoler er som bekendt heller ikke Liberal Alliances kop te.
Jeg anerkender dog fuldt ud, at behovet formentlig kan have været til stede på et tidspunkt, men vi har i dag i modsætning til i 1937, hvor den her ret blev vedtaget, et meget veludviklet lokalt demokrati, hvor alle dele af befolkningen er repræsenteret i kommunalbestyrelserne rundtomkring i landet, og hvor en borgergruppe, naturfredningsorganisation eller andre via deres lokale politikere jo sagtens vil kunne fremsætte sådanne fredningsforslag og på fuld demokratisk vis få dem behandlet af de dertil valgte politikere, inden de fremsættes for Fredningsnævnet.
Oven i det har vi jo så i dag naturbeskyttelsesloven, EU's Natura 2000-områder, planloven, planprocesser, offentlige høringer ad flere omgange, indsigelsesmuligheder, Miljø- og Fødevareklagenævnet osv. osv.
I modsætning til det var 1937 vel, hvad jeg vil kalde sognerådenes storhedstid, hvor borgerinddragelse nok ikke ligefrem var et udbredt fænomen.
Det er jo f.eks. også først i 1938, altså året efter, at det overhovedet bliver lovpligtigt for sognekommunerne at udarbejde en egentlig kommuneplan.
Hvis ikke vi igennem mere end nu 80 år havde haft den for mig at se højst ejendommelige konstellation, at en mere eller mindre tilfældig privat organisation har sådan en ret, så ville det næppe være noget, der for de fleste danskere i dag ville falde helt naturligt.
Jeg vil så sige, at paradoksalt nok har indførelsen af den her monopollignende ret til Danmarks Naturfredningsforening i sin tid helt sikkert afspejlet en efter datidens forhold demokratisering, mens den samme ret i dag som en reminiscens af fortiden jo faktisk afspejler præcis det modsatte.
Så jeg er helt enig med Dansk Folkeparti i behovet for en demokratisering af forholdene vedrørende naturfredning i Danmark.
Og når vi så er i gang med demokratisering af naturen, mener jeg og Liberal Alliance, at så kan vi lige så godt tage Naturstyrelsen og statens arealer med i den her demokratiseringsproces.
For jeg mener jo fint, at vi kan sætte Naturstyrelsen fra bestallingen og lade statens arealer overgå til fri og vild natur.
Det tror jeg nemlig lige præcis at der ville være et demokratisk flertal for, hvis vi spurgte befolkningen, frem for at have den produktion af tømmer, der sker i dag i statsskovene, hvor staten optræder som kommerciel aktør i konkurrence med private, eller frem for at driften af statens lysåbne arealer og lysåbne natur optimeres efter maksimal landbrugsstøtte.
Det er grundlæggende en uskik, når staten indtager den rolle.
Men tilbage til beslutningsforslaget, som desværre også indeholder et element, der handler om at udvide kredsen af organisationer, der kan rejse nye fredningssager, således at også andre grønne organisationer end Danmarks Naturfredningsforening får den ret.
Det mener jeg så er et fejlskud fra forslagsstillernes side, for som jeg lige har redegjort for, mener jeg ikke, at nogen privat organisation i 2019 bør have den eksklusive, monopollignende ret, heller ikke selv om det så er sammen med en offentlig myndighed.
Derfor ønsker jeg heller ikke at lukke flere organisationer – som mig bekendt i øvrigt ikke ønsker den mulighed – ind i en for mig at se grundlæggende forældet og utidssvarende ordning.
For selv om vi på lange stræk i dag har en fornuftig minister på området og en regering med fat i den lange ende af rebet, kan vi uheldigvis ikke være sikre på, at det vil være sådan til evig tid.
Hvem ved så, hvordan sådan en ordning kan ændre sig?
Det tør jeg slet ikke tænke
Nej, så foretrækker jeg faktisk, at vi bevarer ordningen, som den er i dag.
Det har vi trods alt levet med i 80 år, så det kan vi nok leve med lidt endnu.
Danmarks Naturfredningsforening lover nu så også forbedringer i deres praksis og at føre en mere åben og konstruktiv dialog om kommende fredninger.