Mikkel Bjørn (DF), 2025-04-22:
Tak for det.
Når man læser regeringens redegørelse om ligestilling, kan man hurtigt får indtrykket af, at Danmark er et land, hvor kvinder konstant møder modstand, og hvor mænd undertrykker, og hvor intet sker uden politisk styring.
Det billede vil vi i Dansk Folkeparti gerne nuancere.
For virkeligheden er, at Danmark et af verdens mest frie og lige samfund, mænd og kvinder har samme rettigheder, og de fleste danskere træffer frie valg på et oplyst grundlag.
Det, man kalder ulighed, er meget ofte et udtryk for, at kvinder og mænd er forskellige og prioriterer forskelligt, og det er ikke et problem; det er frihed.
Vi ser, at regeringens ligestillingspolitik langt hen ad vejen drives af en ideologisk feminisme, der ikke tåler frihedens konsekvenser.
Hvis kvinder og mænd ikke vælger det samme, er det et problem, og så skal vi have kvoter, tvang og kampagner.
Det ærgrer mig og Dansk Folkeparti, at regeringen ikke forholder sig ærligt til de faktiske forklaringer på f.eks. lønforskelle.
Forskelle i arbejdstid, uddannelsesvalg, anciennitet og jobtype forklarer langt, langt det meste.
Der er ganske enkelt ikke dækning for at tale om systemisk diskrimination, det bliver politisk spin og åndelig dovenskab.
Samtidig ignoreres mange af de virkelige ligestillingsproblemer, som faktisk rammer mænd.
Mænd er voldsomt overrepræsenteret i statistikkerne over hjemløshed, selvmord, stofmisbrug og ensomhed, og voldsramte mænd bliver ofte mødt med større mistro og latterliggørelse, når de søger hjælp.
Ser man på den såkaldte diversitetspulje, hvor staten understøtter en Boys' Day in Care, en dag dedikeret til at få drenge til at interessere sig for kvindedominerede velfærdsfag, kan man spørge: Hvor er Girls' Day in Groundwork?
Hvor er kampagnerne for at få kvinder til at søge job som renovationsarbejder eller betonspecialister?
Hvem laver kampagner for at få flere kvinder ind i nedslidende job med nathold og stålstøvler?
Regeringen fremhæver, at næsten halvdelen af danske virksomheder ikke har en eneste kvinde i bestyrelsen, men nævner ikke i den forbindelse, at det ofte er brancher, hvor kvinder slet ikke søger ind.
Man fremstiller det som diskrimination, men det handler jo langt hen ad vejen om interesse og frie valg.
Og hvad med mændenes problemer?
Jo, det nævnes kort, at 84 pct. af hjemløse er mænd, at mænd er mere ensomme, og at flere mænd tager deres eget liv, men hvad bliver der gjort?
Ingenting.
Der er ingen kampagner, ingen handleplaner, ingen politiske krav.
Det er såre enkelt: Hvis man mener det alvorligt med ligestilling, må den jo gælde for alle og ikke kun for kvinder, ikke kun dem, der passer ind i en bestemt ideologisk dagsorden, men også mænd og også drenge, der måske ikke trives i en skolestruktur, der er designet efter pigers styrker, og også dem, der ofte bliver overset, fordi de ikke står på den rigtige identitetspolitiske liste.
Ligestilling betyder, at begge køns udfordringer tages alvorligt.
Hvor er vreden over, at voldsramte mænd stadig ikke i praksis kan få ophold på krisecentre?
Hvorfor tages der ikke livtag med den dokumenterede diskrimination i familieretssystemet, hvor mænd systematisk stilles svagere?
Der er behov for et opgør med den ensidige feminisme, ikke for at modarbejde ligestillingen, men tværtimod for at fremme en sand ligestilling, hvor frihed, ansvar og respekt for forskellighed er grundpillerne.
Dansk Folkeparti vil ikke være med til at stigmatisere mænd, og vi vil heller ikke være med til at udrulle et kontrolsamfund forklædt som ligestillingspolitik.
Vi vil et Danmark, hvor vi ikke gør forskelle til fjendebilleder, og hvor vi ikke tvinger folk ind i ideologiske kasser.
Ligestilling skal ikke være en kamp mod nogen, den skal være en kamp for alle, for mænd, for kvinder og for det frie oplyste valg.