Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-10-05:
Altså, den aftale, der er indgået, betyder, at vi kan lave udbud i 2018 og 2019 for et samlet beløb på 1 mia. kr. – 1 mia. kr. – teknologineutralt, i sol og vind, med den her effekt, jeg var inde på før, nemlig en CO2-reduktion svarende til 140.000 husstande.
Det er jo en udbygning oven på det, vi allerede har gjort, og det hænger sammen med – uden at det skal blive for teknisk – at EU's godkendelse af støtteordninger til landvindmøller udløber i februar 2018.
Så tingene ville gå i stå, hvis ikke vi havde lavet den her aftale.
Så er ambitionen jo, at vi oven på det – og det er vi i gang med at forberede – forbereder et udspil til en ny flerårig energiaftale, for at nå det, der er regeringens ambition, nemlig at det her land skal være frit af fossile brændstoffer i 2050.
Tak for det.
Og tak for en god debat, der har varet et halvt døgns tid.
Jeg har ikke nogen stor ambition om at forlænge den, i hvert fald ikke unødigt, men nu må vi jo se.
Jeg synes, det har været en god debat holdt i en god tone og sådan set jo ret fredsommelig.
Vi er heldigvis enige om meget, selv om det måske ikke altid lyder sådan, men i dag har det jo på lange strækninger faktisk lydt sådan, og det er måske meget naturligt, for siden vi tiltrådte, har regeringen indgået 46 politiske aftaler, og de 41 er lavet med brede flertal hen over midten.
Så vi er enige om meget, men jo så heller ikke om mere end det og ikke det hele.
Det ville heller ikke være sundt, for meninger skal brydes.
Der skal være en konkurrence og ikke bare en balance – for lige at vende det ordspil, som Alternativets ordfører brugte.
Men der skal være gensidig respekt.
Vi skal rumme den balance, når vi er i konkurrence om vores holdninger.
Det synes jeg sådan set også vi har udvist her i salen i dag, og det glæder mig – som når f.eks. hr. Uffe Elbæk i tirsdags glædede sig over, at fru Pia Kjærsgaard var blevet genvalgt som Folketingets formand.
Det glæder også mig, for der er vel næppe to, der er mere uenige i dansk politik end hr. Uffe Elbæk og fru Pia Kjærsgaard.
Det skulle da lige være hr. Kristian Thulesen Dahl og hr. Morten Østergaard.
Men her er der også en eller anden ny balance, for jeg noterede mig, at hr. Kristian Thulesen Dahl i tirsdags efter min åbningsredegørelse sagde, og jeg citerer: »Der var mange gode ting i talen, som jeg godt selv kunne have formuleret.«
Tak for det.
Og hr. Morten Østergaard kommenterede den samme tale og han sagde, og jeg citerer: »Intentionerne i åbningstalen klinger godt i mine ører.« Tak for det.
Selv hr. Karsten Hønge strakte sig jo altså til det yderste for at finde noget positivt og roste mit slips.
Tak for det.
Jeg har så taget et andet på i dag, og så må vi se.
Vi kan jo ikke være enige hver gang.
Sidst, men ikke mindst, vil jeg da også gerne gentage takken fra i tirsdags til Præsidiet for den her fantastisk flotte, moderniserede Folketingssal.
Men salen her er jo flot.
Man fristes næsten til at citere tidligere statsminister Poul Schlüter: Det er da en nydelig ramme.
Men jeg kan jo også godt lide indholdet, for det går godt i Danmark.
Man fristes til at sige, for at citere den samme tidligere statsminister: Det går ufattelig godt.
Men jeg vil nøjes med at sige, at det går ret godt.
Vi har det laveste antal på offentlig forsørgelse i 10 år.
Antallet af kontanthjælpsmodtagere er faldet med godt 13.000 på et år.
Udlandsgælden er forvandlet til en udlandsformue, og min sidste underretning siger mig også, at landsholdet er foran i Montenegro.
Jeg skal jo ikke stå og hævde, at det er et resultat af regeringens idrætspolitik, men bare glæde mig over det.
Så kan man selvfølgelig, hvis man vil vende sig mod de der forgængere – apropos de fem statsministre –
spørge med en anden forgænger: Kan vi ikke gøre det lidt bedre?
Dertil er svaret: Det kan vi ikke – vi kan gøre det meget bedre.
Men det kræver jo, at vi fastholder en balance i vores økonomi, hvor vi finder rum til flere offentlige investeringer, selv om det ikke er svaret på det hele, men fordi det er en del af svaret; hvor vi finder rum til større offentligt forbrug, fordi det er en del af svaret, men ikke hele svaret; og hvor vi finder rum til skatte- og afgiftslettelser – ikke fordi det er hele svaret, men det er en del af svaret.
Nej, vil jeg sige til fru Pia Olsen Dyhr.
Jeg står ikke og insisterer på, at regeringens forslag udtrykker den perfekte balance.
Det ord har jeg ikke brugt.
Regeringens udspil udtrykker den balance, vi synes er den rigtige, og den kan man jo påvirke, hvis man ellers har lyst, idet det bare er mit udgangspunkt, at det netop skal være en balance, hvor vi på en og samme tid tilgodeser alle hensyn.
For vi skal løfte de offentlige investeringer frem til 2025, hvis vi skal indfri de berettigede ambitioner, der er rundtomkring i vores samfund, om nye infrastrukturanlæg, hvad enten det nu er fysiske eller digitale.
Og vi skal finde på noget, som gør, at vi kan række ud mod et erhvervsliv, som skal generere mere velstand i de kommende år, og mod vores iværksættere, alle dem med de gode ideer, der skal få ideerne til at blomstre op.
Og vi skylder sådan set også hverdagens helte, som Enhedslistens ordfører omtalte dem som, og som har stået krisen igennem, at give noget retur.
Og jeg må sige, at jeg har meget, meget svært ved at forstå, at Enhedslisten kan stå heroppe og sige, at vi skal finde skattepenge til at give lønforhøjelse til de offentligt ansatte, men at det er en dødssynd at lade de samme mennesker betale lidt mindre i skat, fordi det åbenbart så koster os et provenu, som ordføreren hellere ville have brugt på noget andet.
I en situation, hvor opsvinget er der og vi skal sikre, at det får flyvelængde, handler det jo også om at sikre et udbud af arbejdskraft.
Og det er derfor, at fornuftige og balancerede skattelettelser målrettet mennesker på arbejdsmarkedet er kloge i den situation.
Det er rimeligt i forhold til den befolkning, der har måttet tåle mange reformer.
Jeg har aldrig hævdet, at jeg er gået reformamok, men nogen før mig gjorde det, og der har været mange reformer.
Det er rimeligt at give noget tilbage, og det er også i vores alle sammens interesse, fordi det giver flere hænder på arbejdsmarkedet.
Så jeg insisterer ikke på at have opfundet nogen perfekt balance, men jeg vil være ret insisterende på, at vi i efterårets forløb skal lave aftaler, der sikrer, at vi på alle de her dimensioner rykker i den rigtige retning.
Det skal vi, fordi det går godt i Danmark, og det skal det blive ved med, og når det går godt i Danmark, skal det jo også gå godt i hele Danmark; også alle de steder, som hr. Kristian Thulesen Dahl brød ud i sang om.
Det vil jeg sige tak for, og jeg overvejede, om jeg også skulle synge.
Jeg kunne f.eks. have valgt at synge bysangene fra alle de byer, der har fået nye arbejdspladser som led i regeringens historiske indflytningsplan, men det ville blive et enormt langt potpourri, og vi ville aldrig komme hjem.
Så jeg afstår fra det og vil bare begrænse mig til at nævne de tørre tal, nemlig at 3.900 statslige jobs er kommet ud af hovedstaden og ind i resten af landet.
2.500 er allerede flyttet, hvilket svarer til mere end 90 jobs hver måned siden regeringsdannelsen i 2015.
Og nu siger fru Mette Frederiksen så, at vi skal have et centraliseringsstop.
Det synes jeg bare skal stå for sig selv.
Vi har diskuteret mange ting i dag, også – jeg havde nær sagt desværre – integration og parallelsamfund.
Jeg siger desværre, fordi vi diskuterer et problem, der ikke er blevet løst endnu, derfor er det desværre.
For det er jo et problem, som ideelt set burde have været løst for mange år siden, men som i stedet bare har vokset sig større og større og grundlæggende har sin rod i, at der er kommet mange til Danmark, som ikke vil vores land og vores værdier.
Derfor er det helt afgørende at få styr på tilstrømningen.
For antallet betyder noget.
Det er vi så også ved at få.
Det er kommet styr på asyltallet, og jeg vil sige tak til Dansk Folkeparti for et solidt samarbejde om at foretage nødvendige opstramninger af udlændingepolitikken, hvilket jo sammen med en fælles indsats i EU, som det har taget lidt længere tid at få løbet i gang, har gjort, at asyltallet er faldet markant, så vi nu står med det laveste asyltal siden 2008.
Det er godt, for så vokser problemerne ikke yderligere, men vi skal jo have lukket hullerne i danmarkskortet, hvor alt for mange lever uden kontakt til resten af samfundet eller ligefrem modarbejder det, og det kræver en fælles indsats.
Men så vil jeg gerne lægge til, at det også kræver, at vi taler om det her på en præcis og nuanceret måde, så vi får rettet vores politik og vores opmærksomhed og vores kritik mod dem, der udgør problemet, og ikke mod en masse andre.
Når jeg i tirsdags sagde, at integration ikke handler om hudfarve, ikke om religion, men det handler om at ville Danmark til, tror jeg egentlig, at alle godt ved, hvad jeg mente, også her i salen.
Derfor må jeg sige, at det for mig har været sådan en lidt bizar oplevelse at opleve, hvordan debatten så har foldet sig ud efterfølgende anført af en hr. Dan Jørgensen fra det parti, som altså slækkede udlændingepolitikken, da man havde regeringsmagten selv, og som tegnede et billede af, at statsministeren ikke har forstået noget af nogen ting, og så varme forsvar fra fru Sofie Carsten Nielsen og fru Johanne Schmidt-Nielsen, så er jeg jo på et tidspunkt sad derhjemme foran tv-skærmen og tænkte: Er det godt for nogen af os?
Man kan blive bekymret.
Men helt ærligt, i går fik jeg Ting-Prisen af Altinget, en mærkelig jernting, tung, en god håndvægt.
Her til morgen lagde jeg den ned på mit skrivebord, og så kunne jeg faktisk se, at den forestillede to mennesker med mund og ører, ganske flot, og så slog det mig egentlig, hvilket selvfølgelig er en banalitet, men at der nok er en grund til, at vi mennesker er født med én mund og to ører og to øjne: Vi skal lytte mere til hinanden, end vi taler, og to øjne, fordi vi sådan set også skal udvise den evne at se balanceret på tingene.
Helt ærligt, jeg tror godt, befolkningen kan rumme den nuance.
Jeg tror godt, at befolkningen ved, at hvis man lukker det ene øje og retter det andet stift ind i ghettoerne, kan man se tunge problemer med parallelsamfund, med folk, der er utilpasset, med folk, der ikke deler vores værdier, og ja, man kan også se, at religion spiller en rolle.
Jeg tror også, at folk kan se, at hvis man så åbner det andet øje og lukker det første og så kigger ud på alle de virksomheder, som har dygtige medarbejdere, der har været her i første generation eller anden generation eller tredje generation, uanset hvilket ophav de har, og uanset hvilken religion de har, som står op hver morgen, passer deres arbejde, sætter deres børn i skole, deltager i forældrearbejdet, deltager i foreningslivet, taler med naboerne, også de danske, hen over hækken, så er der ikke noget problem.
Derfor vil jeg sådan set
bare insistere på, at vi tillader os selv at åbne begge øjne, for ellers kommer vi til at spille med nogle balancer i det her samfund, som er vigtige.
Det kan jo ikke nytte noget, at vi sender det signal til mennesker, der har valgt Danmark til, og som har indfødsret, første, anden, tredje generation, som passer sig og sine, og som har en religion, der ikke er min, at vi ikke betragter dem som integrerbare.
Det var sådan set det budskab, jeg forsøgte at sende den anden dag, og jeg tror sådan set, at befolkningen har den forventning til os, at vi kan rumme den balance.
Det rokker ikke en tøddel ved, at vi har tunge problemer, men min pointe er sådan set, at hvis vi skal gå til de tunge problemer og også med den hårdhed og den præcision, der skal til, så har vi altså også brug for befolkningens opbakning, også den del af befolkningen, der kunne tro, at vi har misforstået et eller andet.
Så jeg synes ikke, at vi har brug for den polemik eller det forsøg på sådan en slags bevidst misforståelse, bare for at drive debatten, som jeg selv synes jeg oplevede oven på den tale, jeg holdt i tirsdags, for bringer den polemik os i virkeligheden videre?
Det samme gælder dagens store diskussion, lidt større ude hos journalisterne end her i salen, men alligevel, om burkaer.
Jeg tror, at alle herinde er enige om, at burka er noget, vi ikke bryder os om – som i slet ikke – og jeg synes, at Venstres ordfører ramte det meget præcist ved at tale om de her mobile parallelsamfund.
Men hvad er den bedste løsning?
Jeg synes jo sådan set, at det grundlæggende er fornuftigt lige at reflektere over tingene, diskutere tingene og tænke sig lidt om.
Sådan hørte jeg i øvrigt også fru Mette Frederiksen, og respekt for det.
Væk med burkaen, men hvad er den rigtige metode?
Det tror jeg egentlig også godt at danskerne kan forstå.
Jeg tror i det hele taget måske, at vi risikerer at undervurdere danskerne, hvis vi taler små hjørner op i stedet for at se på problemerne med begge øjne åbne.
Regeringen er – lad ingen være i tvivl om det – klar til at tage meget mere hårdhændet og seriøst fat om problemernes rod, end vi har gjort det før, men vi insisterer på, at vi gør det med afsæt i en debat, hvor vi ikke gør os dummere, end vi er.
Det tror jeg også er drivmidlet til, at vi i fællesskab forhåbentlig kan udvikle nogle metoder, hvor vi strammer op i forhold til dem, der skal strammes op over for, på en måde, der ikke generer de mange.
Jeg har ikke patentet på løsningerne, men jeg kan se, at der er nogle dilemmaer, for det er jo sådan, at den lovgivning, vi vedtager i det her parlament, er møntet på Danmark.
Det er jo ikke en lovgivning, der er møntet på alle mulige andre samfund end det danske, så de virkemidler, vi bruger, den måde, vi tænker lovgivning på, den måde, vi har lavet ansvarsfordeling på mellem staten og regionerne og kommunerne og selvstyrende institutioner, civilsamfundet og det offentlige, er jo udviklet i en dansk tradition.
Det hviler på, at det her er Danmark, som er bygget op over generationer med en bestemt frihedstradition og en bestemt måde at være sammen på.
Det var det dilemma, jeg forsøgte at skitsere i min tale den anden dag ved at tage friskoletraditionen frem som et eksempel på det, for det er jo en unik frihedsrettighed, vi har skabt i det danske samfund, som har rødder tilbage til Grundtvig og Kold, og som man misunder os mange steder, når man tager ud i verden.
For der er ikke ret mange andre lande, hvor man, uanset hvad koblingsprocenten så er, hvad enten man tjener mange penge eller færre penge, reelt har en mulighed for selv at vælge privatskole til sit barn.
Det findes ikke mange steder, men det hviler jo på en kontrakt – eller en aftale – som ikke er skrevet ned, om, at det her frie skolevalg ibrugtages med henblik på at oplyse vores børn og ikke formørke dem.
Når vi så oplever, at vi har inviteret mennesker ind i Danmark, som er gjort danske, altså har fået indfødsret, men som ikke er danske og frie i deres værdisæt, og de bruger den frihedsværdi til det modsatte af det tiltænkte, har vi en udfordring.
Det er jo dilemmaet.
Det er derfor, jeg tror, at det er så vigtigt, at vi får talt ærligt om det her, for ud fra den her ærlige snak om, at mange er integreret og hudfarve og religion ikke er nogen hindring for det, tror jeg også, at vi kan få den folkelige opbakning fra alle til at gøre noget, der er målrettet de få, dem, der egentlig udgør hele problemet, og det skal vi gøre noget ved.
Så lad os nu lade være med at diskutere på en måde, hvor vi gør os dummere, end vi er.
Det gælder også i klimadebatten.
Fru Mette Frederiksen sagde, at vi igennem rigtig mange år har gjort Danmark til et grønt foregangsland, og det er jeg enig i, og det kan jeg bekræfte.
Alene i løbet af de sidste 16 år har vi øget andelen af vedvarende energi fra 11 pct. til i dag 30 pct.
Det er ganske markant.
Det nærmer sig en tredobling.
I 12 af de 16 år har det her land haft en Venstrestatsminister, så et eller andet må der jo være gjort rigtigt.
Den nye udbudsmodel for støtte til sol og vind betyder f.eks., at vi reducerer CO2-udledningen med, hvad der svarer til CO2-udledningen for 140.000 husstande årligt.
Betyder det så, for så at citere endnu en af mine forgængere, at der ikke er noget at komme efter?
Det betyder jo heller ikke, at mit parti eller borgerlige og liberale partier kan tage hele æren.
Nej, selvfølgelig kan vi ikke det.
Det ville være absurd at hævde, for sandheden er jo den, at det her område har været karakteriseret ved brede aftaler, ved at man har arbejdet sammen.
Og jeg er da ikke er bange for at sige, at Socialdemokratiet har spillet en stor rolle og har trukket i en grøn retning sammen med resten af venstrefløjen i mange år.
Tak for det, og respekt for det.
Jeg kan da i øvrigt se mig selv i det meste af det forslag til vedtagelse, som den del af oppositionen har lagt frem, altså en ambitiøs klimapolitik, brede løsninger, langsigtede rammebetingelser, flere grønne arbejdspladser.
Det kan jeg da sagtens se mig selv i.
Det har været en lang debat.
Jeg skal bare kort sige, at vi lægger vægt på samarbejde.
Vi lægger også vægt på, at de nordatlantiske medlemmer inddrages i forbindelse med større forligsforhandlinger.
Det gælder også i forbindelse med finansloven.
Det er jo en ny tradition, min regering har indført, at vi også har en lidt mere formel dialog med de nordatlantiske medlemmer i finanslovsprocessen.
Vi har jo foreslået at styrke retsområdet i Grønland med 40 mio. kr. over de næste 4 år.
Vi vil også gerne have en dialog omkring forsvarsforliget, hvor forsvarsministeren vil drøfte de særlige nordatlantiske aspekter i et nyt forsvarsudspil med de nordatlantiske medlemmer.
Det samme gælder i øvrigt i relation til forhandlingerne om en ny flerårsaftale for kriminalforsorgen, som skal sættes i gang, hvor justitsministeren selvfølgelig også helt naturligt vil drøfte de nordatlantiske perspektiver med de nordatlantiske medlemmer.
Så vil jeg bare kort ellers sige her i relation til den debat og det arbejde, der er i gang omkring forfatning både i Grønland og på Færøerne, at det jo i sagens natur er et arbejde, vi følger tæt, og som vi ønsker at samarbejde om.
Det er jo i et meget forskelligt stadium, hvor arbejdet på Færøerne er nået betragteligt længere end det i Grønland.
Jeg genkender mig selv i meget af det, som hr. Sjúrður Skaale sagde omkring legitimitet og legalitet, og hvad tilgangen til det er.
Vi har jo forholdt os til det forslag, der ligger, hvor jeg med tilfredshed noterer, for så vidt angår Færøerne, at det er et dokument, som respekterer Færøernes forfatningsretlige status, altså Færøernes indplacering i rigsfællesskabet helt aktuelt og dermed jo altså også grundlovens forrang aktuelt.
Og det føler jeg mig så tryg ved.
Selvfølgelig kan man forsøge at drage paralleller, men jeg tror nu også, at man skal være varsom med at gøre det.
Det er ikke sammenlignelige problematikker.
Men derfor kan man jo sagtens fastslå, at den helt overordnede tilgang til tingene, der hedder dialog og samtale og fredelig omgang med hinanden, som er det, vi har inden for rammerne af vores rigsfællesskab, da bør tjene til generel refleksion og inspiration alle steder.
For ellers må man jo sige, at det, vi ser i Catalonien, først og sidst er et spansk indenrigspolitisk anliggende.
Som sagt har det været en lang debat i en ny og nydelig ramme, som jo så vil være rammen om mange politiske diskussioner i det folketingsår, vi lige har taget hul på.
Det glæder jeg mig til, og det glæder regeringen sig til.
Vi får et meget, meget travlt efterår.
Allerede i morgen holdes der jo sættemøder omkring finansloven.
Vi fik en aftale på plads for ganske nylig om en lempelse af registreringsafgifterne på bilerne, den tredje i den her valgperiode, og nu handler det om at få taget hul på en erhvervs- og iværksætterpakke, en jobreform fase 2, en finanslov i det hele taget, og en diskussion om nye flerårige rammer for det danske forsvar på baggrund af et udspil, som regeringen præsenterer relativt snart.
Jeg glæder mig til samarbejdet, og jeg håber også, at vi, når året er gået, kan konstatere, at vi om ikke var enige om det hele, men dog om en del.
Og med det vil jeg takke for debatten.