Finn Sørensen (EL), 2018-11-16:
Tak, og tak for debatten, der jo om ikke andet bibragte os noget afklaring af de forskellige partiers positioner i forhold til et spørgsmål, som optager rigtig mange lønmodtagere og dagpengeforsikrede, nemlig: Hvilken situation er jeg i økonomisk, hvis jeg bliver arbejdsløs?
Det er jo det, den her diskussion drejer sig om.
Men også tak til ministeren og de andre partiers bidrag til debatten.
Allerførst vil jeg sige en tak til ikke mindst LO, som har leveret et grundigt materiale og et konkret og yderst brugbart forslag, hvor de oven i købet har tænkt sig rigtig godt om politisk.
Det vender jeg tilbage til.
Men først til sagen.
LO har beregnet, at siden 1990'erne er værdien af dagpengene i forhold til en gennemsnitlig LO-løn – en gennemsnitlig LO-løn og ikke kun de højestlønnede – faldet fra 63 pct. til 54 pct.
Det er det, man kalder den såkaldte bruttokompensationsgrad.
I kroner og øre svarer det til et fald i dagpengenes værdi på 2.500 kr. om måneden eller 30.000 kr. på årsbasis.
Hvis ikke vi stopper det nu, vil dagpengenes værdi frem til 2025 falde med yderligere 15.000 kr. om året, sådan at tabet fra 1990'erne til 2025 bliver på 45.000 kr. Det skyldes jo først og fremmest politiske beslutninger foretaget af et flertal i det her Folketing.
Det er bare for at nævne nogle af dem, som har forringet medlemsbidragets fradragsværdi rent skatteteknisk.
Men nu kan det være nok, siger LO, og det er Enhedslisten helt enig i.
Nu skal udhulingen af dagpengenes værdi stoppes, og det gør vi så, ved at vi i perioden fra nu af og frem mod 2025 hæver den maksimale dagpengesats med 13.400 kr.
Samtidig skal medlemsbidraget til a-kassen kun reguleres med prisudviklingen, ligesom vi vil halvere medlemsbidraget for de unge under 25 år – de af dem, som ikke er kontingentfrie, fordi de er i uddannelse.
Det burde jo egentlig give sig selv, hvorfor dette forslag bør vedtages.
Man skal jo altid starte med at spørge de mennesker, det drejer sig om.
Det har LO gjort, og den måling viser, at 45 pct. ikke mener, at dagpengesystemet giver den fornødne tryghed.
Det er faktisk kun 15 pct., der er overbevist om, at det er trygt og godt nok, som det er i forhold til dagpengenes dækningsgrad.
I betragtning af alle de skåltaler, der bliver holdt – og vi har da også fået et par stykket i dag – om, hvor vigtigt det er med et trygt dagpengesystem, om den danske flexicurity-model, ja, så skulle man gå ud fra, at sådan et forslag ville blive vedtaget enstemmigt.
Men sådan skal det åbenbart ikke være.
Det kan jo kun føre til én konklusion, og det er, at det faktisk er et formål i sig selv for flere partier her i Folketinget at gøre det dyrere at blive arbejdsløs.
Det er jo, hvad der er sket gennem den ene forringelse af dagpengesystemet efter den anden siden midten af 1990'erne.
Dagpengeperioden er blevet drastisk forkortet, kravet til genoptjening af dagpengeret er blevet fordoblet, retten til supplerende dagpenge er blevet beskåret, efterlønsordningen er blevet forringet, der er indført karensdage, ringere satser for dimittender, særlig straf til langtidsledige osv. osv. – en uendelig lang liste.
I den samme periode er der sket det, at a-kassemedlemmerne finansierer en større og større del af dagpengesystemet.
I 1995 betalte lønmodtagerne 19 pct. af nettoudgifterne til dagpengesystemet, mens de i dag betaler 65 pct.
Alt i alt betaler de dagpengeforsikrede altså mere og mere for et stadig ringere produkt.
Det har selvfølgelig en virkning.
Hvis vi trækker de studerende ud, er andelen af dagpengeforsikrede faldet med 5 procentpoint siden 1995; det svarer til 118.000 medlemmer.
Desværre er faldet relativt størst især blandt dem, der har allermest brug for dagpengesystemet, nemlig de faglærte og de ufaglærte, og det tyder jo heller ikke på, at man oplever, at trygheden er i orden i systemet.
Det bliver selvfølgelig kun værre, hvis vi ikke begynder at rette op på tingene.
Når flertallet ikke vil være med til det, kan det jo kun skyldes, at man rent faktisk ønsker at udhule trygheden for lønmodtagerne.
Man ønsker at svække a-kasserne, og det er ikke raketvidenskab at finde ud af hvorfor.
Det handler om at svække lønmodtagerne generelt og svække fagbevægelsen, selvfølgelig med det formål at holde lønnen nede og samlet set stille lønmodtagerne svagere over for arbejdsgiverne.
Det er arbejdsgiverpolitik; det er, hvad det er.
Så lad mig sige noget om det her med de forlig.
LO har jo tænkt sig rigtig godt om, da de lavede deres forslag.
De ved, at der er en tradition herinde, hvor partierne binder hinanden op på forlig, der låser dem og forhindrer dem i at medvirke til at støtte ting, som egentlig burde være i overensstemmelse med deres politik at støtte.
Nu ser jeg frem til ministerens svar, og jeg tror, ministeren får svært ved at godtgøre, at der her skulle være tale om et forligsbrud, hvis man gør det, som Enhedslisten og LO foreslår, nemlig at regulere den maksimale dagpengesats.
For det, vi foreslår, er jo ikke at gå ind og bryde op i eksisterende forlig; det er et forslag om at regulere den maksimale dagpengesats.
Den er mig bekendt ikke forligsbelagt, men det kan jeg så blive oplyst om af ministeren.
Men jeg vil bare sige: Det er sørgeligt, hvis det er sandt.
For så har Socialdemokratiet så også på dette punkt bundet sig op på et forlig sammen med de borgerlige partier, som forhindrer Socialdemokratiet i at tjene lønmodtagernes interesser på et helt vitalt punkt.
Så har man placeret sin beslutningskraft på det helt vitale spørgsmål: Hvor meget skal man have i dagpenge, når man bliver arbejdsløs?
Og det er bare sørgeligt, og det gør det blot vanskeligere at nå til nogle reelle forbedringer på de punkter, hvor der er så klart et behov for det.
Så er der finansieringen.
Det fremgår klart af forslaget, at i direkte nettoudgifter for det offentlige koster det her ikke 2,7 mia. kr., det koster 500 mio. kr.
Det andet beløb har vi loyalt nævnt, fordi det jo er fra Finansministeriets besynderlige regnemaskine, der bygger på, at når man forbedrer trygheden for lønmodtageren, så gider de ikke arbejde; for at sige det kort.
Det er jo det, der er tankegangen i den maskine.
Vi køber ikke den tankegang, men vi har da været så loyale over for – hvad kan man sige – regeringens og forligspartiernes argumentation, at vi har nævnt, at det er det, det koster, hvis man skal regne på den vanvittige måde.
Men ellers må jeg bare sige, at vi gerne deltager i forhandlinger om en anden form for finansiering, men det er jo heller ikke det, der er problemet, når det kommer til stykket.
Hvis man lytter efter, hvad de forskellige ordførere siger, herunder den socialdemokratiske ordfører, vil man jo forstå, at det er den politiske vilje til at gøre noget ved det her problem, der mangler.
For hvis den politiske vilje var til stede, havde man jo ikke bundet sig op på noget, som man kalder forlig og aftaler med de borgerlige partier, og som forhindrer en i at gøre noget godt for lønmodtagerne, når der kommer et forslag om det i Folketinget.
Tak for ordet.