Kristian Jensen (V), 2017-12-08:
Det er sådan, at udgifts- og finanspolitikken løbende tilrettelægges af et flertal i Folketinget.
Det gør de i forbindelse med den årlige finanslov, og det gør de i forbindelse med de politiske aftaler, vi indgår i løbet af året.
Det synes jeg faktisk er et sundt princip.
Det er et princip om, at man hele tiden kigger på, hvad status i dansk økonomi er, hvordan det går med beskæftigelsen, og om der er mangel på arbejdskraft, tegn på flaskehalse, eller om der er ledig kapacitet i økonomien, om der er mulighed for, at man kan understøtte beskæftigelsen ved at sætte lidt mere kul på de offentlige finanser.
Det var det, der gjorde, at den daværende VK-regering, da Danmark blev ramt af krisen i 2008 og 2009, øgede det offentlige forbrug, satte kul på og holdt hånden under beskæftigelsen ved at sørge for at bruge nogle flere penge.
Til gengæld har man så i tider, hvor det er gået godt, trukket lidt den anden vej, sørget for, at man fik nedbragt gælden, eventuelt havde overskud og sørget for at få afdraget på den gæld, der måtte være, sådan at Danmark var godt rustet.
Vi har ageret, vi har truffet politiske beslutninger, vi har handlet.
Sådan synes jeg også det skal være fremadrettet.
Jeg synes, det er vigtigt, at den økonomiske politik kan afstemmes med de udfordringer, vi står over for, både på kort og på lang sigt.
Derfor vil jeg holde fast i, at det er vigtigt fremadrettet.
Dernæst vil jeg godt rette op på en grundlæggende misforståelse, som forslagsstillerne, Socialdemokratiet, og måske det meste af venstrefløjen, fortsat abonnerer på.
Det er nemlig ikke sådan, at flere udgifter pr. automatik er lig med mere velfærd.
Det er ikke korrekt, når der i beslutningsforslaget står, at en forbrugsvækst svarende til demografiske træk vil afspejle, at det nuværende velfærdsniveau holdes.
Det demografiske træk udgør et udgiftsniveau, ikke et velfærdsniveau.
Velfærd opgøres af meget andet, end bare hvilke beløb man bruger i kroner og øre.
Velfærd handler om, at man mødes af en offentlig sektor, der er indrettet efter borgerens behov, hvor kompetente medarbejdere, medarbejdere med frihed til selv at handle, står klar til at hjælpe.
Jeg vil vove den påstand, at indsatsen fra de over 800.000 mennesker, der arbejder i den offentlige sektor i Danmark, afspejler langt mere og meget andet end de lønudgifter, der indgår i det offentlige forbrug.
Derudover er der ingen grund til at antage, at det demografiske træk lige skulle afspejle en idealsituation, hvor et udgiftsniveau pr. borger er det helt rigtige og vil være det for tid og evighed.
Det demografiske træk anvendes primært som et teknisk element i beregningen af finanspolitikkens holdbarhed på lang sigt og er således ikke møntet på beregninger til det præcise udgiftstræk i hvert enkelt år.
Jeg deler derfor ikke det der pessimistiske synspunkt, som Socialdemokratiet må have som baggrund for beslutningsforslaget, nemlig at den offentlige sektor på ingen måde, til ingen tid kan indrettes bedre, end den bliver i øjeblikket.
Opgørelsen af det demografiske træk kan derfor primært bruges som en pejling på, hvad der skal være til rådighed, såfremt man ikke er i stand til at indrette den offentlige sektor mere effektivt, hvad den skal være, hvis udgiftspresset skal følge lige præcis det samme som befolkningsudviklingen over en længere tidshorisont.
Men jeg synes ikke, det kan bruges som erstatning for en politisk vurdering af, hvad vi skal gøre i de enkelte år, hvordan vi skal prioritere skatteborgernes penge for at skabe en effektiv offentlig forvaltning, der følger med tiden og samtidig leverer service af høj kvalitet til danskerne.
Derfor må jeg sige, at jeg ser det som en klar mangel på ambitioner fra Socialdemokraternes side, altså at de vil lade deres udgiftspolitik diktere af en demografisk betinget vækstrate, der ikke sikrer, at vi får mest velfærd for pengene.
Vi bruger næsten 530 mia. kr. årligt eller det, der svarer til 25 pct. af BNP på det offentlige forbrug.
Det er danskernes pengene, og de skal anvendes med omhu.
Jeg mener, at det må være enhver regerings ansvar at få mest muligt ud af de offentlige servicekroner.
Det gøres ved at anvende digitale løsninger i den offentlige sektor.
Det sikrer, at borgerne oplever en højere kvalitet i deres hverdag, en højere kvalitet i, hvad de egentlig modtager for de skattekroner, de betaler.
Samtidig frigøres der ressourcer, der kan overføres til andre områder.
Og så skal vi selvfølgelig løbende overveje, om vi driver og organiserer den offentlige sektor klogt og effektivt nok, anvender ny teknologi, hvor det giver mening, organiserer opgaveløsningen smartere.
Vi skal selvfølgelig også løbende tage bestik af, hvad behovet er for at tilføre ekstra ressourcer til de områder af den offentlige sektor, vi ønsker at prioritere mere.
Det gøres ved de årlige finanslovsaftaler og økonomiaftaler med kommuner og regioner.
Jeg ønsker faktisk at prioritere de områder, vi mener er vigtige for at få mest muligt ud af skattekronerne, men jeg ønsker også at prioritere at se på, om de steder, vi i dag bruger skattekronerne, er steder, hvor vi bruger dem klogt nok.
Jeg har her i den netop overståede kommunale valgkamp lagt mærke til, at Venstres kandidat til Københavns Borgerrepræsentation Caroline Stage var meget aktiv med at nævne en række af de ting, som hun mente ikke var relevant offentlige forbrug.
Det var ting, som Københavns Kommune i dag bruger skattekroner på, som de kunne have valgt at bruge på undervisning, på velfærd, på tryghedsskabende foranstaltninger, for bedre integration, men i stedet for valgte Københavns Kommune altså at bruge dem til, og jeg citerer fra Caroline Stages liste: lapning af gratis cykler af kommunen, en kridtfestival, kommunal gratis leje af værktøj, en kommunal frøbyttecentral, en tæl dine æg-kampagne, partnerskabstræer, bycykler til 48.000 kr. stykket, gratis kommunale kondomer – ja, der er mange ting, man kan bruge pengene til – en lysende bænk til 1 million. Ja, ja, jeg ved godt, man ikke får mange folkeskoler for en lysende bænk til 1 million, men omvendt bare med det lille udpluk af listen, som jeg nævnte her, er der en lang række ting, hvor jeg tænker, at de penge kunne man godt bruge anderledes.
De penge kunne man faktisk godt bruge klogere.
De penge vil jeg gerne føre over til noget andet, for jeg vil gerne prioritere offentlige velfærd.
Jeg er faktisk storforbruger af velfærdssamfundet.
Jeg sender mine børn i den kommunale folkeskole, jeg har tre drenge, så jeg har klippekort til skadestuen, min far er i den alder, hvor han er i reparationsperioden, og derfor er jeg glad for, at vi har et godt sundhedsvæsen, der tager hånd om ham.
Jeg ønsker, at vi skal have et godt velfærdssamfund i Danmark, men det ønsker jeg bl.a., at vi prioriterer ved at se på, om vi bruger de offentlige midler, vi har, godt nok, rigtigt nok i dag.
Det gør vi bl.a. ved at gennemføre tiltagene i finansloven, når vi har ansvaret for regeringen.
Vi har prioriteret sundhedsområdet; vi har lavet en kræftplan IV, der løfter kræftområdet med i alt 2,2 mia. kr. frem mod 2020; vi har afsat en værdighedsmilliard til ældre på finansloven for 2016; og vi har tilført ældreområdet samlet set 2 mia. kr. mere frem mod 2020 ud over det her.
Derfor er der jo en række initiativer, vi tager.
Regeringen og Dansk Folkeparti har i øjeblikket en konstruktiv drøftelse om en række udestående emner.
Det er forsvarsforliget; det er en ambitiøs skattereform, der sænker skatten for folk med lave indkomster; det er spørgsmålet om en ny måde at tænke vores udlændingepolitik på i forhold til dem, der kun skal være her ganske midlertidigt; og det er spørgsmålet at lave en finanslov for 2018.
Vi er i regeringen optaget af, at vi udvikler vores velfærdssamfund.
Der skal være plads i økonomien frem mod 2025, og der skal være plads til gode daginstitutioner, gode skoler, tryghed for danskerne og værdige forhold for de ældre.
Men vi prioriterer faktisk samtidig, at danskerne kan beholde lidt mere af deres hårdt tjente penge, og begge dele er mulige – begge dele er mulige – både bedre velfærd og lavere skat, men det kræver, at man har ambitioner og mod til at prioritere på Danmarks vegne, og det er vel grundlæggende det, der er forskellen på stillerne af beslutningsforslaget og regeringen, nemlig om man vil udvikle Danmark inden for trygge rammer – det vil vi – eller man bare vil hvile på fortidens bedrifter og lade stå til.
Regeringen kan på den her baggrund ikke støtte beslutningsforslaget.