Aaja Chemnitz Larsen (IA), 2019-10-03:
Mange tak.
Allerførst et rigtig stort tillykke til alle valgte folketingsmedlemmer og til den nye regering, ikke mindst til statsminister Mette Frederiksen.
Sammen udgør vi her i Folketinget summen af demokratiet, og det forpligter.
Fra Inuit Ataqatigiits side ser vi med glæde frem til samarbejdet og til at sætte gang i endnu en valgperiode.
Der er mange ting, som vi kunne bruge den her åbningstale på at tale om: Det kunne være Trumps tilbud om at købe Grønland; det kunne være klima; det kunne være den sikkerhedspolitiske situation i Arktis; Rusland; Kina; det kunne også være behovet for en bæredygtig økonomisk udvikling i Grønland.
Men der er én ting, der ligger Inuit Ataqatigiit rigtig meget på sinde, og som overskygger alle de andre ting.
Det er nemlig fundamentet for Grønlands fremtid: vores børn og unge.
Personligt blev jeg også rigtig rørt, da statsministeren i sin åbningstale nævnte en fælles indsats for udsatte børn og unge i Grønland, for det er så uendelig vigtigt, og herfra skal der lyde en rigtig stor tak.
Spørgsmålet er: Er Grønland et trygt sted at være barn?
Hvis man kigger på tallene, maler de et dystert billede.
I Tasiilaq har hvert andet barn en social sag i kommunen, hver tredje barn har været udsat for seksuelle overgreb, og hver femte indbygger i Tasiilaq dør af selvmord.
Problemerne er desværre ikke enestående for Tasiilaq; de findes også mange andre steder rundtomkring i Grønland.
For nylig talte jeg med en kollega her i Folketinget, som med en bekymret mine kiggede på mig og sagde: I Danmark går det godt, på Færøerne går det godt, i Grønland går det knap så godt.
Socialområdet er Grønlands ansvar, men naalakkersuisut blev i foråret presset af forskellige partier, bl.a. IA, til at bede Danmark om hjælp, for vi har måttet erkende, at et løft af socialområdet er nødt til at ske med hjælp udefra og i en endnu stærkere koordination med Danmark.
Det er en meget vigtig erkendelse for det grønlandske samfund.
I Folketinget og hos regeringen har vi nu en mulighed for at ændre historiens gang, og det forpligter – ikke kun i Grønland, men også for os, der sidder her i salen i dag.
Vi har et ansvar for sammen at gribe fat om det store arbejde, der ligger i at sikre vores børn og unge i Grønland en endnu tryggere opvækst.
Det er vigtigt, at vi vågner op, og at vi indser situationens alvor – og ikke mindst at vi bruger den her ekstraordinære hjælp fra Danmark til at tage fat om roden af problemerne.
Statsminister fru Mette Frederiksen har tidligere udtalt, at et samfund skal måles på, hvordan man behandler dem, der har det dårligst.
Jeg kunne ikke være mere enig.
I mit sind er der ingen tvivl om, at den hjælp til børn udsat for overgreb bør være blandt de ædleste formål, som vi i Folketinget kan være med til at støtte op om.
Fra IA' side mener vi, at det er en decideret katastrofe, og at den derfor også bør behandles som sådan.
Helt konkret har vi foreslået en katastrofefond, som bliver brugt til særlige sociale undtagelseszoner, som vi mener skal identificeres.
Det er rigtig positivt, at der endelig sker noget.
Det er rigtig godt, at der er blevet sendt et akutteam til Grønland, men det må ikke stå alene.
Og vi skal ikke vente for længe.
Socialministeren har lovet yderligere hjælp, og den er tiltrængt.
For 5 mio. kr. rækker ikke langt, men det er en god start.
Regeringen vil nu sammen med naalakkersuisut fremkomme med en analyse i 2020, men lad det nu endelig ikke blive en syltekrukke, så vi skal vente på, at den langsigtede indsats også bliver sat i gang.
Det er nemlig dokumenteret, at det er vanskeligt at rekruttere og fastholde folk i Tasiilaq.