Birgitte Bergman (KF), 2020-12-10:
Tak for det.
I dag behandler vi beslutningsforslaget fra SF om forbud mod omvendelsesterapi, og tak til ordføreren for at bringe et vigtigt emne op.
Jeg vil gerne starte med at læse et par velkendte ord op.
De fleste kender dem måske allerede og ved, hvor de stammer fra: »Kærligheden er tålmodig, kærligheden er mild, den misunder ikke, kærligheden praler ikke, bilder sig ikke noget ind.
Den gør intet usømmeligt, søger ikke sit eget, hidser sig ikke op, bærer ikke nag.
Den finder ikke sin glæde i uretten, men glæder sig ved sandheden.
Den tåler alt, tror alt, håber alt, udholder alt.
Ja, kærligheden tåler alt, tror alt og håber alt.
Enhver har ret til at være den, man er, og være sammen med den, man elsker.
Det er en frihed, som vi skal værne om; det står ikke til diskussion.
Når vi i dag behandler spørgsmålet om omvendelsesterapi, kan sådanne metoder ikke andet end at minde os om, at tvang, kontrol og undertrykkelse ikke er en farbar vej – hverken i livet, i samlivet med ens elskede eller i samfundet.
Friheden og fællesskabet skal stå først.
Ingen skal omvende deres seksualitet mod deres vilje, og ingen skal sygeliggøres på baggrund af deres seksuelle orientering.
Tvivlen er et vilkår, som vil opstå i ny og næ.
Tvivl kan være med til at modne os; den presser troen, så vi vokser.
Børn, unge og voksne kan blive i tvivl om deres seksualitet eller deres kønsidentitet.
Den har vi i høj grad udviklet et sprog for i dag – et sprog, som ikke er enten-eller, men snarere både-og.
Sådan skal det fortsat være.
Vi har et sprog, som kan åbne for en samtale, når tvivlen griber os.
Vi kan søge råd og vejledning om, hvordan man kan lære at forstå, hvad det er for nogle følelser, som er inde i en.
Her kan en læge, en psykolog eller en præst eller en fjerde være den professionelle vejleder, som kan hjælpe med at sætte ord på de nyerfarede eller lagrede oplevelser, man har haft.
Det kan være et barn, en dreng, som oplever at føle sig anderledes end de andre drenge i klassen, eller en ung pige på ungdomsuddannelsen, som pludselig finder sin kvindelige klassekammerat interessant på en måde, som hun ikke tidligere har oplevet.
Og hvad skal det nu betyde?
Dialog er så afgørende for, at vi forstår os selv.
Hvis ikke der er et rum, hvor tvivlen kan italesættes, så er jeg bekymret for, at den enkelte efterlades i fortvivlelse, og det er et helt andet sted end tvivlen.
Fortvivlelse er en følelse af konstant at falde udenfor, at falde ud, at falde uden for fundamentet, af en endeløs nedtur i mørke.
Her ønsker ingen at være.
Samtalen skal gå forud, samtalen skal være legitim, og samtalen er berettiget.
Som beslutningsforslaget er formuleret, vil man forbyde omvendelsesterapi.
Ja, det skal forbydes, men forslagsstillerne ønsker også et forbud mod lignende terapiformer rettet mod personers seksualitet og kønsidentitet.
Her er vi bekymrede for, at en sådan formulering kan demontere samtalen om seksualitet og de frustrationer, som kan opstå i kølvandet på at forstå sig selv.
Terapi betyder støtte og hjælp til balance og derved til at vise vejen.
Og det er netop, hvad terapi kan: at skabe en balance i erkendelsen af, at man må forelske sig i og elske netop den, man ønsker, og at man må være den, som man finder sig tilpas som.
Terapi til at forstå sin seksuelle orientering og kønsidentitet er netop den udefrakommende hjælp, som man ikke kan finde egenhændigt.
Her er f.eks. lægen, psykologen eller præsten gode samtalepartnere.
Derfor bakker vi op om et forbud mod omvendelsesterapi, men vi kan ikke bakke op om et forbud mod terapi som en hånd, enhver tvivlende kan række ud efter i forsøget på at forstå sig selv.
Beslutningsforslaget, som det ligger nu, rummer for mange usikkerheder.
Vi ved for lidt, og det giver god anledning til, at vi får undersøgt omfanget af omvendelsesterapi i Danmark nærmere.
Men som det ligger lige nu, kan vi ikke støtte beslutningsforslaget.