Inger Støjberg (V), 2018-05-23:
Jeg er blevet bedt om at give en status på migrantsituationen i Middelhavet og også på mulighederne for at afvise migrantbåde og sende dem tilbage til Afrika.
Jeg synes, det er en rigtig god forespørgsel at få her om et meget vigtigt emne.
Om den første del af spørgsmålet, altså situationen i Middelhavet, kan jeg sige, at der er tale om et emne, som jeg selvsagt følger meget tæt.
Den aktuelle situation er den, at der sammenlignet med situationen for et år siden er sket et fald i antallet af migranter, som ankommer via Middelhavet til EU.
Ifølge Frontex er der i perioden fra 1. januar til 1. april i år ankommet ca. 19.500 migranter.
Det svarer til et fald i antallet på ca. 50 pct., det vil sige, at der i samme periode sidste år, i 2017, ankom ca. 39.000 personer.
Det er naturligvis en positiv udvikling, som bekræfter mig i, at de initiativer, som Danmark og også de andre europæiske lande har iværksat, rent faktisk også har en effekt.
Men tallet er fortsat højt, og tallet er også fortsat for højt.
Vi ved, at ruterne hele tiden ændrer karakter, og at de flytter sig, alt efter hvilken kontrol der er og også efter, hvor gode EU-landene er til at få registreret de flygtninge og migranter, der kommer til Europa.
Derfor er det heller ikke overraskende, at indrejsetallet til Europa via den vestlige og den østlige migrationsrute, dvs. fra Marokko til Spanien og fra Tyrkiet til Grækenland, er steget markant, i takt med at tallet fra den centrale rute er faldet.
Lad mig forklare lidt mere uddybende om den aktuelle situation på de forskellige migrationsruter til Europa.
På den centrale middelhavsrute har de italienske myndigheder pr. 11. maj her i år registreret lige knapt 1.000 ankomster til Italien.
Det er et fald på ca. 84 pct. sammenlignet med den samme periode sidste år.
De fleste af dem, der ankommer til Italien, er fra Tunesien eller fra Eritrea, og de udgør så tilsammen ca. 40 pct. af de ankomne.
Ca. 70 pct. af dem, der er ankommet til Italien, er sejlet ud fra Libyen.
Hvis vi så bevæger os en lille smule vestpå mod Spanien, så ser udviklingen noget anderledes ud.
På den vestlige middelhavsrute har de spanske myndigheder pr. 6. maj i alt registreret ca. 7.250 migranter, og det er altså en stigning på ca. 29 pct.
Frontex' vurdering er, at den her stigning bl.a. skyldes ustabilitet i oprindelses- og transitlandene, og det betyder så også herunder uro i Marokko.
Kigger vi mod øst, er der i 2018 også sket en stigning i antallet af ankomster til Europa via den østlige middelhavsrute.
Frem til den 6. maj i år er der kommet ca. 16.000 migranter til Grækenland, og det er en stigning på ca. 164 pct. sammenlignet med samme periode sidste år.
Ifølge Frontex skyldes den store stigning en øget aktivitet blandt syriske og irakiske migranter.
Personer fra Syrien er fortsat den primære gruppe på ruten og udgør ca. 44 pct. af de samlede ankomster her i 2018.
I alt i uge 16 kom der 1.870 migranter til Grækenland fra Tyrkiet, heraf 70 pct. over landegrænsen.
Og i uge 17 og i uge 18 var tallet faktisk tilsvarende højt.
Tallene taler et tydeligt sprog: Presset på EU's ydre grænser er fortsat stort, og ruterne ændrer hele tiden karakter, og de flytter sig.
Tallene bekræfter mig i, at det er nødvendigt med et fortsat fokus på at styrke kontrollen med EU's ydre grænser.
Tallene bekræfter mig også i, at der er behov for fælles løsninger med fokus på at begrænse antallet af illegale immigranter til EU i kombination med en stram og konsekvent og realistisk udlændingepolitik på nationalt plan.
Vi skal finde løsninger på europæisk plan, der bidrager til at ødelægge menneskesmuglernes forretningsmodel og som letter presset på EU's ydre grænser.
Der er derfor behov for, at vi fortsætter med at udbygge vores samarbejde med de vigtigste tredjelande, herunder gennem en fuld implementering af EU-Tyrkietaftalen og yderligere støtte til bl.a. Libyen.
I forhold til den anden del af temaet for forespørgselsdebatten, altså mulighederne for at afvise migrantbåde, kan jeg selvfølgelig godt forstå, at det kan virke som en både nem og også besnærende løsning bare at vende bådene om og sende dem tilbage til den nordafrikanske kyst, men så nemt er det bare ikke.
Det er nemlig vigtigt at holde sig for øje, at selv om langt de fleste af dem, der er om bord på bådene, er økonomiske migranter, der alene har forladt deres hjemland i håb om at få et bedre liv eller andet sted, så kan der være nogle iblandt, som har et reelt beskyttelsesbehov.
Og vi har selvfølgelig en forpligtelse til at yde beskyttelse til rigtige flygtninge.
Hvis migrantbådene bare vendes om, og passagererne sættes i land, så er der ikke nødvendigvis sikkerhed for, at modtagerlandet ikke sender dem tilbage til deres hjemlande, og det vil så være i strid med Non-refoulementet.
Lad mig også lige i den sammenhæng sige et par ord om ngo'ernes aktioner og rolle i Middelhavet.
Ngo'ernes aktiviteter på det centrale Middelhav nåede i forsommeren 2017 et niveau, vi ikke havde set tidligere.
Der kom flere og flere ngo'er til området, og de udførte også deres aktiviteter tættere og tættere på libysk farvand, ja, faktisk var det jo sådan, at nogle af ngo'erne opererede i libysk farvand, så tæt var de på kysten.
Situationen var ved at komme ud og kontrol, og det er også derfor, at jeg har talt om en uhellig alliance imellem de humanitære organisationers redningsskibe ud for den libyske kyst og så de menneskesmuglere, der sender folk over Middelhavet.
Vigtigst for mig er derfor, at vi sender et tydeligt signal til omverdenen om, at det ikke kan svare sig for økonomiske migranter at forsøge at krydse Middelhavet for derefter at udnytte asylsystemet eller for den sags skyld at opholde sig ulovligt her i Europa.
Og så vil jeg overlade ordet til debatten her og komme tilbage senere.