Sjúrður Skaale (JF), 2024-05-29:
En af forårets fascinerende læseoplevelser var Salman Rushdies »Knife« om det knivangreb, der næsten tog hans liv.
Der er paralleller til en aktuel sag.
Rushdie bliver født i 1947, året efter bliver Israel født.
Det iranske præstestyre udsteder i 1989 en fatwa mod Rushdie; han skal dræbes.
Året før, i 1988, ser Hamas' første charter dagens lys.
Målet er Israels udslettelse og drab på jøder.
Hadithen citeres, hvor der står: Dommedag kommer ikke, før muslimerne bekæmper jøderne og dræber dem.
Så vil jøderne gemme sig bag sten og træer, og stenene og træerne vil råbe: O, muslim, en jøde gemmer sig bag mig, kom og dræb ham.
Om det koster eget liv, gør ikke så meget, for som der står: Døden for Allahs sag er det største, man kan eftertragte.
Når man har som religiøst og politisk mål at slå andre ihjel og selv dø som martyr, så er man en dødskult.
Denne kult udsteder med sin oprettelse en fatwa mod Israel og jøderne.
Den anden intifada er et forsøg på at udføre denne fatwa.
1.000 jøder bliver dræbt, mange jihadister kommer i himlen, men Israel består.
I 2022 lykkedes det endelig for en mand virkelig at ramme Rushdie med 15 knivstik.
Året efter lykkedes det for Hamas virkelig at ramme Israel.
Deres variant af de 15 knivstik er over 1.200 drab, voldtægter, perverse lemlæstelser af lig og gidseltagninger.
Attentatet på Rushdie bliver begået på en stor scene foran mange mennesker.
Det skal være spektakulært.
Dele af Hamas' massakrer bliver filmet.
Alle skal mærke frygten.
Rushdie rammes, før han skal tale til et arrangement af City of Asylum, der tilbyder forfulgte forfattere et trygt sted.
Hamas' ofre bliver ramt i deres city of asylum, Israel – staten, der blev oprettet, for at give jøderne et trygt sted.
Israel blindes også af attentatet og kan ikke se klart.
Man går lige i Hamas' fælde, hvilket ikke er så mærkeligt, for Israel er omgivet af dødsfjender – Iran, Syrien, Hizbollah, houthierne, militser i Irak, Hamas.
Man har igennem historien kun mirakuløst kunnet overleve ved at slå hårdt ned på angreb.
I Israel er svaghed lig med udslettelse.
Derfor fik Hamas den krig, de ønskede.
At kæmpe mod en hær, der gemmer sig i boligblokke, på hospitaler og i tunneller under jorden, er umuligt uden civile tab, uanset hvor meget man gør for at undgå det.
Og Hamas' perverse logik er, at jo flere der dør og lemlæstes og kan fotograferes og vises på TikTok, jo bedre.
For Israel vil få skylden og verdensopinionen imod sig.
Og dem, der dør, bliver jo martyrer; døde børn er win-win for Hamas.
Fælden er klappet.
Jeg er enig i regeringens udmelding: Krigen koster for mange civile liv; den må stoppe.
Israel undervurderede sin underjordiske fjende.
Efter 9 måneder har man ikke vundet militært; man har fået hele skylden for, at Hamas har ofret egne borgere; og demonstranter vender sig ikke bare imod Israel, men mange støtter også Hamas.
Den grusomme erkendelse er, som sagen står, at dødskulten har vundet.
Det er skræmmende.
Tænk, at der råbes »From the river to the sea« i alle Vestens storbyer; at »Globaliser intifadaen« råbes på universiteter; at »Intifada nu« har stået på et skilt uden for Københavns Universitet; at »Palæstina er besat, det skal løses med jihad« gjalder i Københavns gader.
Tænk, hvis man i stedet for »intifada« og »jihad« råbte »angrib de sorte«.
Tænk, at der i Vestens gader lyder: »Yemen, Yemen, make us proud, turn another ship around«; at der kaldes på hjælp til angreb på Vesten fra et land, hvor slaveri praktiseres, hvor homoseksuelle får dødsdomme ved stening og korsfæstelse.