Kirsten Normann Andersen (SF), 2017-04-26:
Vi behandler i dag forslag til lov om anvendelse af tvang ved somatisk behandling af varigt inhabile, og jeg tilslutter mig de ordførere, som gør gældende, at den her sag både er vanskelig og fyldt med masser af etiske dilemmaer.
I mit tidligere virke i ældreplejen, hvor jeg bl.a. har arbejdet med mennesker med demens, har jeg ofte stået i situationer, hvor en borger har modsat sig nødvendig og livsvigtig behandling.
Som faglært har vi heldigvis en vifte af pædagogiske redskaber med os i baglommen, som vi kan benytte til at skabe tryghed for og tillid til, at vores eneste ærinde er at varetage den enkelte borgers basale behov.
Jeg har også stået i situationer, hvor alverdens pædagogiske metoder ikke rakte, eksempelvis til nødvendig tandpleje, medicinsk behandling af en urinvejsinfektion, behandling af en brækket arm eller nødvendig smertebehandling, og jeg har ligesom rigtig mange andre sundhedspersoner derfor også stået i situationer, hvor det har været nødvendigt at snige penicillinen eller den smertestillende medicin med i en skefuld grød.
Jeg har også stået med en borger, som var skrækslagen for den lægelige behandling af en brækket arm, som var nødvendig, men hvor den bedste hjælp var at holde fast på en så kærlig måde, som det overhovedet var muligt.
I SF er vi derfor glade for, at der med det her forslag nu bliver indført nogle klare regler for, i hvilke situationer personalet, når der ikke er andre muligheder, kan anvende tvang, fordi alternativet ville være omsorgssvigt.
Men når man med dette forslag giver sundhedspersonalet mulighed for at bruge tvang og vi derved er inde at røre ved grundlovens § 71, stk. 2, er det også vigtigt, at vi gennemgår lovforslaget med en tættekam, både fordi vi helst skal nedsætte brugen af tvang og om muligt undgå den inden for både somatik og psykiatri, men også fordi vi skal være helt sikre på, at der altid bliver taget behørigt hensyn til patienternes egne behov og ønsker om helbredelse og livsforlængelse, ligegyldig hvor svært det måske kan være at kommunikere med den enkelte.
Derfor vil SF i den kommende udvalgsbehandling forfølge en lang række spørgsmål og forslag til ændringer og præciseringer, der er rejst i høringssvarene fra bl.a. sundhedsorganisationerne, Ældre Sagen, Institut for Menneskerettigheder og Det Etiske Råd.
Er der tilstrækkelige tilsyns- og overvågningsmekanismer i forslaget, så der ikke sker en glidning i praksis i en tid med få ressourcer på plejehjem og sygehuse?
Er der brug for efteruddannelse af sundhedspersonalet, ikke mindst på sygehusene, så man måske ved hjælp af tillidsskabende foranstaltninger, kommunikation og stærkere inddragelse af pårørende kan undgå tvang og faktisk få informeret samtykke?
Er en tilladelse på 6 måneder til muligheder for tvangsforanstaltninger ikke for lang tid?
Er en sagsbehandlingstid på 14 dage i Tvangsbehandlingsnævnet rimeligt?
Og under hvilke omstændigheder skal en klage have opsættende virkning?
Er det praktisk muligt at indføre en praksis som foreslået af Institut for Menneskerettigheder, at en sundhedsperson kun kan give samtykke til gennemførelse af tvangsbehandling, hvis sundhedspersonen ikke tidligere har og ikke senere skal deltage i behandlingen?
Så har Danske Handicaporganisationer en rigtig god pointe, nemlig at en lang række af de foreslåede tvangsforanstaltninger kunne undgås, hvis man i langt højere grad arbejdede med sundhedstjek over for en række af de udsatte borgere.
Det kan dog måske med det her forslag blive svært at gennemføre.
Men SF ser som udgangspunkt positivt på forslaget, og vi ser frem til den videre udvalgsbehandling.