Jakob Engel-Schmidt (V), 2017-02-07:
Det er en vigtig forespørgsel, vi behandler i dag, og det er det, fordi der opstår udfordringer og problemer, både økonomisk, socialt og kulturelt, når det er sådan, at der skabes ghettoer – der skabes spændinger, og boligområder forandres, både i forhold til udseendet og kulturen, når der sker en stor koncentration af mennesker af etnisk ikkedansk herkomst.
Og jeg mener, at vi bør forholde os både meget realistisk og meget ærligt til problemstillingen.
Brøndby Strand, som den forrige ordfører beskrev, er et godt eksempel, og det er det, fordi Brøndby Strand ligger i en af de kommuner, der igennem vores nyere historie har modtaget utrolig mange både flygtninge og indvandrere og familiesammenførte, og derfor er det også et eksempel på, hvordan andre områder kan udvikle sig, hvis man ikke håndterer integrationsindsatsen på en ordentlig måde.
For integration af ikkevestlige indvandrere bliver mildest talt vanskelig, når befolkningsgrupper klynger sig sammen og ikke interagerer med resten af det omkringliggende samfund.
Så bliver det jo ikke integration, så bliver det sådan en form for tilstedeværelse uden for det etablerede samfund, og det ønsker vi ikke.
For Venstre er der to svar på udfordringerne.
Vi skal have styr på tilstrømningen af asylansøgere, og det må vi sige at vi har fået.
De asyltal, vi ser nu, er på det laveste niveau i 5 år, hvis ikke jeg tager fejl, og det gør jeg ikke.
Og vi skal samtidig sørge for, at de mennesker, der allerede er her, kommer ud på arbejdsmarkedet, hvor de møder helt almindelige danskere, bidrager til samfundet og indgår som en helt normal del af vores kulturelle hverdag. Hvad er det så, der sker, når det mislykkes?
Det, der sker, er, at vi opnår en situation, hvor parallelsamfund opstår.
Det betyder, at unge kvinder tvinges til at gå klædt på en særlig måde; de må ikke få danske kærester; de må ikke se de legekammerater, de har lyst til; drengene skal i nogle tilfælde forsvare familiens ære og sikre, at de unge piger ikke ser de her føromtalte danske kærester; den sociale kontrol hersker; uddannelsen svigter; folkeskolelærerne bliver presset; samfundsinstitutionerne bryder sammen; kriminalitet, bandedannelse, vold og generel fortabelse er konklusionen.
Det lyder trist, og det er heldigvis ikke sådan, det er, særlig mange steder.
Men de undersøgelser, vi har fra SFI, viser altså, at hver fjerde etnisk ikkedanske dreng eller pige er underlagt massiv social kontrol.
Så det er altså et problem, vi er nødt til at håndtere.
Derfor er jeg også glad for, at Dansk Folkeparti har valgt at indkalde til den her forespørgselsdebat, og min gode kollega hr. Martin Henriksen har jo allerede læst vores fælles forslag til vedtagelse op.
Men lad mig gå endnu videre og redegøre for nogle af de tiltag og stramninger, regeringen allerede har iværksat og gennemført.
Jeg kan informere hr. Mattias Tesfaye, som jeg havde en lille tete-a-tete med rent verbalt tidligere, om, at regeringen har gennemført i alt 40 stramninger siden 2015, og dem er vi i øvrigt stolte af.
De har haft en god effekt.
I dag har vi den laveste asyltilstrømning i 5 år.
Det sagde jeg før, men det føler jeg et behov for at gentage.
Hvor der i 2015 kom 21.000 asylansøgere til landet, fik vi efter regeringens stramninger en tredjedel af det i 2016.
Og man kan jo spørge sig selv hvorfor.
Der er selvfølgelig nogle eksterne forhold, der påvirker tilstrømningen, men mit indtryk er også, at vores politik i høj grad har været med til at sørge for, at Danmark ikke længere er blevet en menneskesmuglingsværdig attraktion.
Hvorfor er det så relevant i den her sammenhæng?
Det er det, fordi den lavere tilstrømning af asylansøgere giver os bedre mulighed for at integrere de mennesker, vi allerede har taget imod, og i øvrigt også bruge flere penge på at hjælpe de mennesker, der er tilbage i nærområderne, der ikke har råd til at betale en menneskesmugler.
Det giver os bedre mulighed for at få de her mennesker ud på arbejdsmarkedet, hvor de kan møde danskerne og den danske kultur, og det har vi brug for.
Ni ud af ti af de ægtepar, der er på kontanthjælp herhjemme, er desværre mennesker med en ikkedansk baggrund.
Og det er jo et voldsomt problem, når man som et menneske med en ægtefælle, der er på kontanthjælp, selv er på kontanthjælp og lever i et område, hvor den kulturelle diversitet er meget lille, desværre, og på den måde ikke kommer ud i resten af samfundet.
Inden Venstre overtog regeringskontorerne, var kun 3 pct. ydelsesparate af de modtagere, der kom til Danmark – 3 pct. af dem var rent faktisk klar til at komme ud på arbejdsmarkedet.
Det tal er i dag 51 pct.
Kommer man til Danmark som flygtning eller indvandrer, er man pr. definition klar til at tage et arbejde og bidrage til samfundet, medmindre der er en rigtig god grund til, at man ikke kan.