Morten Messerschmidt (DF), 2022-10-06:
Tak, formand.
Jeg havde egentlig tænkt mig, at min tale i dag her skulle fokusere på de udfordringer, vi har med prisstigninger på el, varme, fødevarer, mange andre varegrupper rundtomkring i supermarkeder osv., men jeg har i løbet af dagen, hvor jeg har hørt taler gå i forskellige retninger, hvor der ikke har været nogen decideret rød tråd, og hvor man i hvert fald ikke har set sig forpligtet til at holde den linje, som statsministeren i sin tale valgte at anlægge, besluttet mig for at gøre noget, som jeg aldrig nogen sinde har gjort før.
Jeg altid været meget diskret omkring mit familieliv, men noget, som vi har oplevet den seneste måneds tid, har jeg lyst til at delagtiggøre offentligheden i, al den stund at jeg føler mig overbevist om, at der er rigtig, rigtig mange danskere rundtomkring i landet, som har det som deres hverdag.
Det er sådan, at vi, min kæreste og jeg, for 7 år siden besluttede at lade familien rykke sammen.
Min kærestes yngste datter var i et voldsomt trafikuheld og havde brug for os, og ved den lejlighed valgte vi også at lade Lillian, min svigermor, hvis Dot og jeg var gift i hvert fald, flytte med.
Hun var 84 på det tidspunkt, og det begyndte at knibe lidt med synet, med hørelsen og med sådan at bevæge sig rundt i sin bolig.
Så vi flyttede ind i en fælles bolig og har været der siden, og det har været rigtig, rigtig godt.
Jeg under mange at have den mulighed for på tværs af generationer at kunne bo sammen, nyde hinanden, hjælpe hinanden og nyde at hjælpe hinanden.
Men så skete der det for en måneds tid siden, at Lillian blev syg og blev indlagt på Gentofte Hospital, og jeg må sige, at hun fik en fantastisk behandling af dedikerede, dygtige og søde medarbejdere.
14 dage efter blev hun så overført til en døgnrehabilitering, hvor hun også blev mødt af omsorgsfulde og kærlige og forstående medarbejdere.
Den 26. september var en festdag, for der fejrede vi så Lillians 90 års fødselsdag, og for at gøre det helt perfekt var det arrangeret sådan, at hun få dage efter kunne komme hjem igen i sin egen lejlighed, hun bor for sig selv, men tæt på Dot, mig og Johanne selvfølgelig.
Men det blev en anden hverdag, for i modsætning til tidligere var Lillian svækket og har brug for meget mere hjælp, og på grund af det arbejde, som Dot og jeg har, og på grund af Johannes handicap kan vi ikke påtage os det i det omfang, som det er nødvendigt.
Så vi sagde efter fælles overenskomst ja til at få hjælp morgen, frokost og aften, som rigtig mange ældre derude siger ja til.
På papiret lyder det jo sådan set som noget, som man bare siger »naturligvis« til, men jeg tror, at for rigtig mange, især i den situation, som Lillian er i, hvor man hele livet igennem har klaret sig selv, haft egen virksomhed, har taget det som en selvfølge, at man kunne håndtere tingene selv, er det en meget, meget stor overvindelse, altså det der med at sige ja til at få en fremmed ind i sit hjem morgen, frokost og aften.
Og der gik ikke lang tid, før problemerne begyndte.
Den første lørdag aften blev medicinen ikke givet, og det betød, at Lillian havde en rigtig, rigtig dårlig nat, for hun var bange for, at hun skulle blive syg.
Den næste dag blev vi ringet op om, at hjælpen var forsinket, hvilket gjorde, at Lillian forsøgte selv at komme over i køleskabet og hente sin mad.
Det er ikke så nemt, hvis man er blind på højre øje og kun har 15 pct. af synet tilbage på venstre øje, hvilket betød, at hun fik spildt maden ud over det hele og var ulykkelig over det.
Til frokost blev man ringet op om, at hjælpen var forsinket, hvilket gjorde, at Lillian ikke fik sin medicin, og om aftenen, da det samme gentog sig, ringede hun fuldstændig panisk efter Dot og mig, om vi dog ikke godt ville komme.
Det siger jeg ikke for på nogen måde at påkalde interesse for mit familieliv, men jeg siger det, fordi der sidder, er jeg bange for, rigtig mange ligesom Lillian derude, som er nervøse over, om hjælpen nu kommer, det store skridt, det er at sige ja til, at man ikke kan klare sig selv – blot for så at blive svigtet.