Mette Abildgaard (KF), 2018-05-22:
Jeg tror, jeg vil starte min tale, hvor fru Trine Torp fra SF og hr. Carsten Bach fra Liberal Alliance sluttede, nemlig med hele den her diskussion om, hvad der egentlig er status for det danske grundvand.
For et stykke tid siden hørte jeg en debat om ulve, og det er jo en helt anden kontekst end den her, men der sagde Bengt Holst fra Zoologisk Have i København noget, som jeg synes var meget sigende for også den her debat.
Han sagde, at nogle gange er det frygten, man skal angribe.
Det synes jeg også at vi skal huske på som politikere i den her sag.
Vi har et politisk ansvar for ikke at tale en frygt op i forhold til vores drikkevand.
Jeg har hørt danskere, som lige pludselig bliver helt bekymrede og vil gå over til at købe vand på plast, fordi de har set historier i medierne, som hurtigt bliver talt op.
Der har vi bare et politisk ansvar for hele tiden at have proportionerne i orden og blive ved med at formidle budskabet om, at det danske drikkevand er ganske unikt og fuldstændig trygt at drikke.
Der behøves ikke nogen kemisk rens.
Det er unikt, og det er en kæmpe gave, som vi har fået af de foregående generationer, og som vi skal give videre til de kommende generationer.
Derfor skal vi jo også følge det her nøje.
Vi skal være ekstremt opmærksomme på, hvordan udviklingen er.
Nu nævnte Enhedslistens ordfører nogle tal fra 2015.
Jeg har nogle tal fra 2016, og jeg kan i hvert fald se, at der er sket et fald fra 2015 til 2016.
I de tal, jeg har, var det i 26 pct. af vandforsyningsboringerne, man fandt pesticider, og i 3,5 pct., der var sket en overskridelse.
Det er en lille nedgang i forhold til året før, men når vi taler om en størrelsesorden på 3,6 og 3,5 pct., er det dog en nedgang.
Det, jeg også hører fra dem, der har forstand på det her, er, at der generelt over de seneste år er sket et fald i pesticidfundene i de øvre lag af grundvandet, og det kan jeg forstå bliver defineret som 0-30 m.
Det er jo et godt udtryk for, at vi gør noget, som virker, men selvfølgelig skal vi ikke stille os tilfredse med, at der så bliver fundet pesticider i 3,5 eller 3,6 pct.
I forhold til det konkrete beslutningsforslag, som bliver drøftet i dag, og som jo går på det her med forureneren betaler-princippet, kan man sige, at det princip jo allerede gælder i dag.
Hvis man anvender pesticider, som ikke er godkendt længere, og som ikke må anvendes, så er det forureneren betaler-princippet, der gælder.
Men de pesticider, man finder, som er blevet anvendt lovligt i en mængde, som er lovlig, synes jeg faktisk at vi har et politisk ansvar for, for det er os, der har tilladt den praksis.
Det er os, der har tilladt den brug, og hvis det viser sig at give store pesticidfund, som ligger over grænseværdierne, så har vi jo et politisk ansvar for det.
Så vil jeg da langt hellere, at vi får reguleret, hvad der er tilladt, og hvad man må, end at vi går ind og laver en masse regler om, hvem der skal betale.
Vi skal jo løse problemet, det er det, vi først og fremmest skal.
Jeg er fuldstændig med på princippet om, at forureneren betaler.
Det har vi også i dag i forhold til de stoffer, som ikke er tilladt, hvis man anvender dem alligevel.
Men jeg mener også, at vi må tage politisk ansvar for det, der så er tilladt herhjemme.
Og hvis
man holder sig inden for de grænseværdier, som vi har været med til at vedtage her i Folketinget med flertal og i fællesskab, bl.a. da vi lavede en ny pesticidstrategi for ikke så lang tid siden, og hvis det viser sig, at det giver en belastning af vores grundvand, som vi ikke kan leve med, og som kan udgøre en sundhedsrisiko, ja, så har vi da et politisk ansvar for at gribe ind og få rettet op på det.
Jeg synes, at vi gjorde rigtig meget fornuftigt i den pesticidstrategi, vi nåede til enighed om sidste gang, i forhold til at vi øgede grundvandsovervågningen.
Jeg kan forstå, at Socialdemokratiet gerne vil øge den endnu mere.
Det er da fint.
Vi har besluttet 100 nye boringer.
Jeg synes måske lige, at vi skulle give det en chance for at virke og se værdien af det.
Jeg har ikke set, hvad det er, Socialdemokratiet konkret foreslår, men jeg synes, det er værd at sige, at vi allerede har øget overvågningen, plus at vi kommer til at teste for flere pesticider, end vi gør i dag.
Vi kommer til at bruge VAP, varslingssystemet for udvaskning til grundvand, langt mere omfattende, end vi har gjort hidtil.
Det synes jeg er den allerbedste måde at adressere det her på.
I min ideelle verden skulle alting testes, før man tillod, at det blev anvendt på markerne.
Det kan jeg så forstå både er for dyrt og for langsomt og alt muligt andet, men principielt set ville jeg faktisk synes, at det var en ret oplagt måde at gøre det på.
Så skal vi snart til at se på pesticidafgiften, og der vil jeg bare sige, at set med konservative briller er der ikke noget ønske om, at vi skal afskaffe den pesticidafgift, vi har i dag, så længe den virker, og det er klart mit indtryk, at den gør det.
Det kan være, der er elementer i den, vi skal se på om kan gøres anderledes.
Den er jo skruet sammen af tre forskellige parametre, som man justerer ud fra.
Det ene handler om sundhed – ikke sundhed over for befolkningen, men sundhed for sprøjteføreren.
Der kan jeg forstå at der er noget ny teknologi, som gør, at man kan stille krav om, at opfyldningen skal ske automatisk i lukkede systemer.
Måske kan man i virkeligheden på den måde både gøre noget godt for sprøjteføreren og for samfundet i det hele taget ved at regulere på afgiften i forhold til det.
Men det er jo sådan et lille teknisk element, som vi kan diskutere, når vi når dertil.
I Det Konservative Folkeparti kan vi ikke bakke op om det her beslutningsforslag, men vi hilser debatten velkommen.
Jeg ville da synes, det var beundringsværdigt, hvis branchen selv kom og tog initiativ til sådan noget som det – og gjorde det.
Det ville jeg da hilse velkommen.
Men omvendt tror jeg, jeg vil sige til hr. Christian Poll, at man måske skal være forsigtig med at overføre den her logik til alle mulige andre politikområder.
Vi kunne se på sundhedspolitik: Lad os sige, at der var en behandling form for kræft, som vi troede var god i dag, og al forskning, vi kunne opdrive, viste, at det var den rigtige måde at behandle den her type kræft på.
Skulle man så være erstatningspligtig, fordi man har handlet ud fra den viden, man havde på det tidspunkt, og de oplysninger, man havde på det tidspunkt?
Jeg ved godt, det ikke er hundrede procent det samme, men jeg tror, man skal være forsigtig med at dømme fremtiden med nutidens øjne – hvis det giver mening.