Katrine Daugaard (LA), 2026-01-23:
Jamen vi er jo kommet med et forslag til en bureaukratilov, hvor vi meget tydeligt definerer, hvordan vi griber de udfordringer an, som vi alle sammen har med en alt for stor regelmængde.
Så det er jo stadig væk vores politik.
Der er det jo bare, jeg undrer mig over, er det for et parti som Alternativet, som godt nok siger, at de går op i ligestilling, sjovt nok bare ikke gælder, når det er mændene, der ikke har ligestilling.
Det synes jeg er hyklerisk; undskyld, men jeg kan ikke lige komme på et bedre ord end det, selv om det er hårdt.
Tak, formand.
Næsten hvert tredje
barn i Danmark oplever, at mor og far går fra hinanden, og for de fleste familier er det en livsomvæltning, men det er ikke en undtagelse.
Det er en virkelighed, og vores lovgivning bør være langt bedre indrettet efter dette.
Derfor fremsætter Liberal Alliance sammen med Dansk Folkeparti beslutningsforslaget B 59.
For barnets ret til begge forældre skal stå stærkere, når forældrene går fra hinanden, og lovgivningen skaber i dag i alt for mange tilfælde skævhed, konflikter og et tab for barnet.
Lad mig sige det helt tydeligt: Dette forslag handler ikke om at opgive forældrerettigheder i en kamp mod hinanden, men det handler om barnets rettigheder, barnets relationer og barnets trivsel.
Vi ved fra forskningen, at regelmæssig kontakt med begge forældre som udgangspunkt er vigtigt for børns udvikling og trivsel, når begge forældre er egnede omsorgspersoner, og vi ved også, at deleordninger er blevet mere almindelige, men at systemet stadig i praksis ofte favorisere den ene forælder, altså typisk moren, når bopælen, samværet og økonomien fastlægges.
Det kan man også se i statistikken.
Blandt de børn, der bor hos én bopælsforælder, bor langt flere hos moren end hos faren.
Det er ikke i sig selv et problem, hvis det afspejler barnets bedste og konkrete forhold i den enkelte familie, men problemet opstår, når det i praksis bliver default, og når systemets incitamenter og kultur gør det sværere for børn at bevare en tæt relation til begge forældre, og her mener vi altså ikke, at de 4 pct. skulle afspejle noget andet end en fejl i systemet og bias.
Her er vi nødt til at være ærlige og sige, at den måde, vi har skruet lovgivningen og ydelser sammen på, gør konflikterne værre.
Det er gift for samarbejdet, og det er barnet, der betaler prisen, og derfor foreslår vi her tre hovedgreb.
For det første bør udgangspunktet være en ligelig deleordning, f.eks. en 7-7-ordning, når begge forældre er egnede, og medmindre forældrene kan aftale noget andet eller konkrete hensyn taler imod det.
Det vil sige, at man her stadig skal tage en individuel beslutning.
Selvfølgelig skal der være en fleksibilitet, hvis der er lang afstand til skolen, der er særlige behov, eller hvis den ene forælder ikke er egnet, men udgangspunktet skal afspejle, hvad vi ved er bedst i de mest almindelige situationer, altså at barnet har begge forældre tæt på sig i hverdagen.
For det andet skal økonomien følge barnet og samværet.
Børne- og ungeydelsen og de relevante fradrag og tillæg bør i langt højere grad fordeles efter samværsordningen, så vi fjerner de økonomiske skævheder, der i dag kan forstærke en konflikt.
Det skal være enkelt, gennemskueligt og retfærdigt, og det skal afspejle den virkelighed, mange familier lever i, altså at barnet reelt har to hjem.
For det tredje skal det, hvis Familieretshuset fraviger en ligelig deleordning, begrundes grundigt, og det er jo den del af det, vi i dag i høj grad mangler.
Det er derfor, vi ser den bias, og det skal være skriftligt, og det skal være gjort ordentligt og grundigt og altså ikke bare med standardformuleringer eller ud fra vanetænkning, men med barnets trivsel som det afgørende.
For når staten træffer afgørelser om et barns hverdag og relationer, skylder vi barnet, at den begrundelse, der er for det, er gennemsigtig, ordentlig og fagligt solid.