Pernille Skipper (EL), 2021-04-28:
Tak, formand.
Jeg vil starte med at sige tusind tak for opbakningen til intentionen, som det blev sagt så fint af så mange forskellige her på talerstolen.
Det er jo glædeligt, at man har ramt en åre af noget, som rigtig mange kan se sig selv i – ja, i intentionerne og ordene, men måske ikke lige i modellen.
Men især tak til Radikale Venstre for opbakningen.
Jeg ved, at vores to partier også har arbejdet sammen på tværs af grupper i Europa-Parlamentet for at fremme lige præcis den her dagsorden.
Også tak til Venstre for de meget klare tilkendegivelser af ønsket om at arbejde i den her retning, og det samme siger jeg til SF og til Socialdemokratiet.
Jeg synes, at vi kan starte med at konkludere, at vi i hvert fald ikke er færdige med at arbejde med det her område, og at vi sagtens kan samle et flertal i Folketinget, som gerne vil støtte ikke bare den polske befolknings kamp for at genoprette en form for retssamfund, som der på mange punkter har været store anslag mod, men også særlig de polske kvinder og deres fundamentale ret til at bestemme over deres egen krop, nemlig retten til fri abort.
Det er rettigheder, som er hårdt tilkæmpet af generationer af kvinder før os – retten til at bestemme over egen krop og ikke mindst retten til at bestemme over egen fremtid.
Det at blive tvunget til at blive forælder har været noget, som historisk har kostet kvinder dyrt med hensyn til deres fremtidsmuligheder, altså når de ikke har muligheden for selv at vælge; det gælder knap så meget mændene.
Det er der jo nogle historiske grunde til, og det er også en af grundene til, at kampen for retten til fri abort også har været en frontbastion i kvindekampen på tværs af landegrænser igennem generationer.
Jeg tror, det var Venstres ordfører, der sagde det først og klarest i debatten i dag, nemlig at nogle af de fundamentale rettigheder har en tendens til at blive slået tilbage, hvis man ikke fortsat kæmper for dem.
Det kan vi se i rigtig mange lande verden over.
Heldigvis går det også nogle steder fremad, f.eks. i Argentina, hvor kvinderne har tilkæmpet sig nogle rettigheder.
Men i Polen ser vi, hvordan de bliver slået tilbage, og det er bl.a. på foranledning af det her Lov- og Retfærdighedsparti og den katolske kirke, altså nogle religiøse overhoveder, som forsøger at bestemme over kvinders kroppe.
Det byder mig og Enhedslisten grundlæggende imod, og derfor synes vi, det er så vigtigt, at vi blander os.
Jeg køber ikke argumentet om, at vi ikke skal blande os i resten af verden, og at nationale grænser sætter en eller anden barriere for, hvad man må gå op i.
Vi er en del af den samme verden.
Før aborten blev fri i Danmark, kunne kvinder fra Danmark tage til Polen og få hjælp – og de fik hjælp.
Historisk har kvinder på tværs af landegrænser hjulpet hinanden i kampen for fri abort – politisk, men også konkret – og det har reddet kvindeliv.
Det har sparet kvinder for ikke bare ulovlige, men også livsfarlige indgreb.
Og det arbejde er ikke slut i dag, selv om det for mange af os er noget, vi første gang har hørt om i historietimerne.
Jeg synes, det er rigtig vigtigt, at vi holder fast i det, der er virkeligheden, nemlig at alternativet til en abort ikke er et lykkeligt menneskeliv, men ofte er risikable aborter på køkkenborde, dystre baglokaler, hvor kvinder mister deres liv, altså at aborterne bliver foretaget alligevel, men under forfærdelige forhold.
Det er et af argumenterne for, at vi skal sikre, at adgangen til fri abort er fundamental, også i andre lande, og en af grundene til, at vi også skal kæmpe for de polske kvinders rettigheder.