Jan E. Jørgensen (V), 2017-05-05:
Tak for ordet.
Jeg kan godt høre på det hele, at den tale, jeg havde skrevet til i dag, kan jeg ikke bruge til så frygtelig meget.
Den starter med, at i dag er en ganske særlig dag, og ja, det er det, men ikke på den måde, jeg havde regnet med.
Jeg havde regnet med, at det var en særlig dag, fordi 2.139 personer og de 571 medfølgende børn får statsborgerskab.
Alene i dag giver vi jo statsborgerskab til mere end de 1.000, som Dansk Folkeparti tidligere har fremsat forslag om.
Nu taler jeg sådan set til Dansk Folkeparti, så jeg bliver rigtig glad, hvis man vil høre efter, hvad jeg siger – det vil man så ikke.
Det synes jeg er rigtig ærgerligt.
Men hvis man opfylder et kriterium, så opfylder man et kriterium, og det gør man, hvad enten man er nr. 1.001, der opfylder det kriterium, eller man er nr. 1.000.
Og det var ikke et krav, der blev fremført i forhandlingerne dengang, at der skulle lægges et loft over, for så burde man jo have indkaldt til en ny runde forhandlinger og drøftet det her.
Så er der blevet nævnt noget om et møde, som jeg har oven i købet tror var et lukket møde, men jeg må jo godt referere, hvad jeg har sagt på det møde.
Altså, fru Johanne Schmidt-Nielsen eller hr. Martin Henriksen eller hr. Christian Langballe eller hvem som helst kan jo bede om at få en vurdering af, om det vil være i strid med handicapkonventionen eller ej at meddele statsborgerskab til en eller anden person.
Så det vil være et fuldstændig tomt slag i luften, hvis vi skulle sige, at det må I ikke, for det kan vi ikke forhindre.
Jeg synes også, det er en meget voldsom reaktion, nærmest en overreaktion, før vi overhovedet har set det brev, der bliver sendt af sted fra udvalget til Indfødsretskontoret om, hvad det er vi beder om.
Det er noget rent processuelt.
Jeg synes, det virker meget impulsivt at ty til at opsige aftaler, og hvad ved jeg, fordi Venstre ikke har villet forhindre noget, vi ikkekan forhindre.
Jeg vil godt slå fuldstændig fast, at ja, det er Folketinget, ingen andre end Folketinget, der tildeler statsborgerskab, og det gør vi i henhold til lov.
Omvendt er det jo også sådan, at Danmark selvfølgelig tiltræder konventioner for at overholde dem.
Man tiltræder ikke en konvention for at bryde den.
Jeg kan jo også sige – for det er åbenbart en misforståelse, der florerer mange steder, at hvis man eksempelvis har ptsd, får man dansk statsborgerskab nærmest sådan pr. automatik – at det er ikke tilfældet.
Jeg kunne også godt sige, at det er ikke tilfældet længere, fordi der er kommet et nyt politisk flertal, og der er kommet en ny regering, som betragter det som fuldstændig fundamentalt, at man kan dansk, hvis man vil være dansk statsborger.
Det er det, der binder os sammen.
Det er sproget.
Dansk tales ikke i andre lande end Danmark.
I Sverige og Norge taler de noget, der minder om det, men det er ikke dansk.
Det er kun os, der taler dansk, og derfor er man ikke dansker, hvis ikke man taler dansk.
Så kan vi diskutere, hvor godt man skal kunne tale det osv., men det er et helt fundamentalt krav.
Vi giver altså ikke dispensation til mennesker, der ikke kan dansk.
Det fik de tidligere.
Sådan er det ikke længere.
Det var også det, som Grundtvig så smukt skrev, at man skal have for modersmålet øre for at kunne få dansk statsborgerskab.
Så jeg må sige, at jeg er overrasket og uforstående over for Dansk Folkepartis reaktion på en ren processuel ting, medmindre det selvfølgelig er det her med de 1.000, altså maks.-grænsen på 1.000, som har været udslagsgivende.
For det er jo korrekt, at vi giver statsborgerskab til flere end 1.000, men det fremgår ikke af den aftale, vi har lavet, at der skulle være et eller andet loft.
Min og Venstres retfærdighedssans ville altså være voldsomt krænket, hvis man sagde til 1.000 mennesker, der opfyldte kriterierne: I kan godt få, men de næste 1.000, der opfylder nøjagtig de samme kriterier, kan ikke få.
Jeg vil også godt lige forsøge at udrydde en misforståelse.
Det er altså ikke nogle mennesker, der kommer til Danmark, som vi taler om her i dag.
Det er nogle mennesker, der er i Danmark – det er nogle mennesker, der er i Danmark.
Det kan vi ikke forandre.
Og så synes jeg da, at det er glædeligt, at de mennesker har tilegnet sig dansk, at de ikke har begået kriminalitet, at de har et arbejde, at de ikke skylder penge til det offentlige, at de forsørger sig selv, at de er integreret og indgår i det danske samfund og betragter sig selv som så danske, at de søger om dansk statsborgerskab.
Det synes jeg egentlig vi skulle glæde os over i stedet for det modsatte.