Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-01-29:
Jeg har ladet mine papirer ligge dernede, for jeg er sådan lidt i tvivl om, hvordan jeg egentlig skal runde det her af.
En mulighed var jo sådan at sige, at det har været en god og fin og nuanceret debat, der i sig selv jo er et eksempel på det, vi har talt om, nemlig kerneværdier i det danske samfund.
Vi taler pænt til hinanden og om hinanden og den slags ting.
Og det har jeg jo så sagt.
Noget andet er, at når man sidder og lytter, tænker man: Hvor fører alt det her hen, fordi der jo synes at være sådan en slags konsensus om, at antal betyder noget?
Men lige så snart man så begynder at tale om at tage nogle skridt for så at sikre, at antallet altså ikke bliver for stort, så er det, ligesom om kæden springer af, og så går der en eller anden form for sådan sproglig skyttegravskrig i det, hvor folk begynder at betvivle hinandens hensigter.
Jeg forstår det egentlig ikke.
Jeg forsøger i hvert fald selv, synes jeg, at have et balanceret billede af, at der er forskellige ting, vi er nødt til at iagttage på en og samme tid.
Jeg er fuldstændig enig i det, hr. Henrik Dahl sagde omkring de historiske fejl.
De er jo så begået, og det kan vi ikke rette op på.
Derfor kan det ikke nytte noget – og det mener jeg så heller ikke at hr. Henrik Dahl på nogen måde gør sig skyldig i – at vi har den tilgang til det, at vi hænger fast i fortiden og siger: Hvis bare de ikke havde begået de fejl og lukket så mange ind, ville vi have været et andet sted i dag, og så ville vi være nogle problemer kvit.
Det fører os ingen steder hen.
Det er sådan den ene ting.
Den anden ting er, at vi jo er nødt til at erkende og anerkende, at vi har nogle udfordringer, som er til at få øje på – og flere forskellige har italesat det: Hr. Martin Henriksen, mit eget partis ordfører og hr. Mattias Tesfaye.
Der sker et eller andet med et land, hvis den fælles referenceramme smuldrer – det gør der.
Og så kan det altså ikke nytte noget, at man som nogle af venstrefløjens repræsentanter i den her debat ligesom bare taler frisind og alt-er-lige-godt op.
Der sker noget med et land, hvis den fælles referenceramme smuldrer.
Men det hviler jo så også på, at der er et eller andet livssyn nede bagved, som vi har i fællig – Kolds og Grundtvigs skolesyn.
Og når vi så pludselig oplever, at der er folk i landet, som tager den her frihedstradition til sig, men altså bruger den imod hensigten ved ikke at oplyse deres børn, men formørke deres børn, så udfordrer det os på alle dimensioner.
Folketinget reagerer og reagerer klogt.
Vi laver kontrol, vi laver regler osv., og langsomt begynder vi så i virkeligheden at flytte vores land et sted hen, hvor vi ikke rigtig, altså os, der var her først – undskyld min terminologi – kan genkende det, fordi vi jo ikke ønsker den der form for kontrol og bureaukrati og tilsyn.
Jeg nævner bare det her som ét eksempel på, hvad der sker, hvis ikke vi sørger for at have en eller anden form for homogenitet i behold, en eller anden form for fælles referenceramme.
Derfor er det jo relevant, når hr. Mattias Tesfaye tager det der Kim Larsen-eksempel frem som en illustration af, at der altså er mennesker i det her land, som refererer et andet sted hen, end de fleste gør.
Det er jo ikke nogen enkel sag at løse det, og jeg tror, at det for det første kræver, at man har en nuanceret analyse, og at man for det andet så sætter ind alle steder.
Det er i hvert fald også det, der har været regeringens strategi – mest tydeligt jo udtrykt omkring ghettoplanerne, som jo er første gang, vi for alvor fuldskala har forsøgt at tage alle politiske værktøjer i brug på en og samme tid; altså ikke kun angribe det her boligpolitisk, ikke kun angribe det arbejdsmarkedspolitisk eller socialpolitisk eller uddannelsespolitisk, men gøre det hele horisontalt, altså samtidig i stor skala for at se, om det ikke kan skabe et indtryk.
Og vi er nødt til at gøre mere af den slags.
Men først og sidst er vi jo nødt til at forstå, at hvis vi lader problemerne vokse og øger tilstrømningen, mister vi rent logisk vores evne til at løse de udfordringer, der allerede er hobet op.
Her går der så en eller anden beklagelig skillelinje ned i Folketingssalen alligevel.
For vi er nødt til at passe på Danmark.
Og den skillelinje er der jo stadig væk.
Så synes jeg jo, at vi er så langt fra næste folketingsvalg, at jeg så ikke her vil fortabe mig i en eller anden analyse om, hvor galt det kan gå, hvis flertallet skifter og nogen, der vil have min post, pludselig bliver afhængig af nogle af dem, der her i salen i dag har sagt, hvad de har sagt.
Det vil jeg slet ikke kaste mig ud i, for det kunne bare skabe et indtryk af, at vi er i en eller anden valgkampssituation – og det er vi jo ikke.
Så jeg tror, jeg vil stoppe her og så sige tak for debatten.
Jeg synes, det hænger meget, meget fint sammen, og jeg synes, det ville klæde debatten, hvis vi fik nuancerne med her.
For mig er der en verden til forskel på, om man kommer til Danmark som indvandrer, eller fordi man er individuelt forfulgt, på baggrund af en katastrofe eller en krig, og egentlig skal være her med det afsæt, at man har brug for et midlertidigt helle, indtil der forhåbentlig er så meget orden i det land, man kommer fra, at man kan vende hjem – ligesom de danske jødiske flygtninge tog til Sverige under krigen og kom tilbage bagefter.
Så skal man være en del af fællesskabet, mens man er her.
Man skal arbejde, man må gerne lære vores sprog, og det er der intet i det, vi har aftalt før jul, der ændrer.
Tværtimod.
Men udgangspunktet er, at man skal hjem igen.
Så er der folk, der kommer her, fordi de skal være her permanent.
Det kan være nogle, der har giftet sig med en person fra Danmark, altså med en anden nationalitet.
De skal være her, de bliver danskere.
De bliver indvandrere.
De ender op med at få pas og stemmeret, og de skal integreres.
Og derfor skal vi bruge ordene rigtigt.
Og jeg synes ikke, der er nogen modsætning mellem de her to ting.