Lars Løkke Rasmussen (M), 2022-05-23:
Mange tak for det.
Ja, det her er jo så Folketingets sidste debat inden folketingsvalget, som nærmer sig sin afslutning.
Næste gang vi, planmæssigt i hvert fald, mødes til afslutningsdebat op mod grundlovsdag, har der været valg, og så har Danmark fået en ny regering; det tror jeg at jeg kan sige med sikkerhed.
Sådan vil det være, sådan må det være.
Når jeg siger det, er det jo, fordi et af partierne i regeringens parlamentariske grundlag klart har sagt, at det ikke kommer til at støtte en socialdemokratisk etpartiregering efter valget.
Og hvis det står til troende, og det har jeg jo ingen grund til at tro andet end at det gør, så kan man altså kælderkoldt konstatere, at statsministeren tidligere i dag har holdt sin sidste afslutningstale, i det mindste på vegne af en socialdemokratisk etpartiregering.
Hvordan var den så?
Ja, jeg synes, den var god.
Jeg synes, at det var en god tale, statsministeren holdt.
Statsministeren vendte blikket udad til en start – det synes jeg faktisk var befriende – og satte Danmark i perspektiv.
Hun understregede vores ansvar som en lille rig, lykkelig nation; vores ansvar moralsk og idealistisk, men jo også i ren egeninteresse for at engagere os, tage ansvar, fjerne vores forbehold og fuldt og helt engagere os i det europæiske forsvarspolitiske samarbejde.
Det synes jeg var velgørende, og det kunne jeg ikke være mere enig i.
Hvis der var en lille snert af en gammel polemiker i mig endnu, ville jeg selvfølgelig pege på kontrasten i forhold til den samme statsministers tidligere håndfaste udsagn om, at forbeholdene er selve grundlaget for dansk europapolitik – men det er der jo ikke.
Og jeg kan jo ikke insistere på retten til selv at blive klogere, hvis ikke jeg indrømmer andre den samme rettighed.
Så det var godt.
Det synes jeg faktisk.
Jeg har i det hele taget på det seneste taget mig i at dele mange af statsministerens vurderinger og analyser om, at flere penge og normeringer ikke alene kan løfte velfærden for vores børn, for vores unge, for vores syge og udsatte.
Penge er ikke holdt op med at spille en rolle, men de kan ikke alene gøre det.
Jeg deler statsministerens udsagn i nytårstalen og andre steder om at sætte fagligheden fri, betro vores medarbejdere i den offentlige sektor noget mere egetansvar, lade dem turde træffe beslutninger, som vi måske historisk har politiseret og fastlagt i detaljer.
Jeg deler statsministerens vurdering af krisehåndteringen under corona, som statsministeren sagde – og nu citerer jeg – var muliggjort af, at vi stod på et fundament af en solid, holdbar dansk økonomi skabt gennem årtiers reformer.
Det er nogle rigtige vurderinger, og det er nogle rigtige analyser – og fra tid til anden tager jeg mig så i at konstatere, at jeg synes, det kniber en lille smule mere med handlingerne.
Og det er ikke alene statsministerens ansvar.
Hvis man bare ser på sådan de sidste måneder i dansk politik, er arbejdsmarkedet ved at koge over, men nogle få tusind kroner skiller den ene blok fra den anden i at nå en enighed om at lempe vilkårene for udenlandsk arbejdskraft, så vores virksomheder kan få det, de tørster vildt efter, nemlig flere dygtige udenlandske medarbejdere.
Det er et eksempel.
Et andet eksempel er Nina Smith-rapporten.
Regeringen bestiller et udspil til en moderne su-reform, men 10 minutter efter, at det er landet i offentligheden, bliver det skudt ned af en af regeringens egne ministre.
Det er så én ting.
Men de blå partier – og det ved jeg – der ellers historisk selv har kæmpet for en reform, fordi det på den ene side simpelt hen er for dumt at holde kloge udenlandske hoveder væk fra Danmark, men det på den anden side også er uholdbart bevidstløst at sende skatteborgerpenge efter dem, hvis de hurtigt rejser hjem igen, iagttager noget nær fuld radiotavshed.
Ingen siger noget.
Der er valg i sigte, og der er øjensynligt ingen grund til at forstyrre danskerne med svære overvejelser.
Senest fik vi så i fredags det, som statsministeren i sin tale her i dag omtalte som en sundhedsreform med nogle fine intentioner, men med meget lidt handling, der hos folk, som beskæftiger sig med temaet i hverdagen, skaber tro på, at vi sådan for alvor kommer i mål med nogen af dem.
Dels er pengene små, dels er der ingen parathed til at skære det, man kunne kalde for rockwoollagene i vores sundhedssektor, væk.
Man kalder tingene for noget andet: Det er ikke sundhedscentre, det er nærhospitaler; det er ikke sundhedsfællesskaber, det er sundhedsklynger.
Men alle tænderne er pillet ud af det.
Altså der, hvor man virkelig har brug for nogle kraftige styringsmæssige redskaber, der sikrer, at der bliver kastet lys over bermudatrekanten mellem læge, kommune, patient og sygehus, er det mest ord.