Michael Aastrup Jensen (V), 2024-04-12:
Tak for det.
Og også tak for, at vi som sædvanlig her en gang om året får en lejlighed til at diskutere de tre organisationers arbejde i det forgangne år.
Det er ikke nogen hemmelighed, at i forhold til organisationerne er det selvfølgelig Europarådet, jeg kender mest til, siden jeg jo faktisk siden 2007 har været medlem af den kære organisation, og det er derfor også den, jeg vil fokusere på det meste af min taletid.
Men for at starte med det, jeg ved mindst om, nemlig OSCE og Østersørådet, vil jeg sige, at der jo i hvert fald i forhold til OSCE ikke er nogen tvivl om, som også hr. Mogens Jensen var inde på, at krigen i Ukraine selvfølgelig tager rigtig meget af tiden.
Der ser vi selvfølgelig både udfordringer og fordelene ved en organisation som OSCE, som er så konsensuspræget, som den er.
Hvor man f.eks. i andre organisationer har sat konsekvens bag ordene og smidt Rusland ud, er der en fordel ved, at vi har en organisation, hvor vi kan snakke alle parter imellem.
Udfordringen er jo selvfølgelig, at når der er så højspændt en krig, som der er, så er det også sværere, når man kommer i slagsmål om alt lige fra formandskab, til økonomi, politiske interesseområder osv.
Så er der Europarådet.
Jeg er en af dem, som er rigtig glade for, at vi smed Rusland ud.
Jeg var selv en af bannerførerne for, at vi gik ind og lavede de daværende sanktioner mod Rusland, hvor vi fratog dem stemmeretten.
Det gjorde dem jo så sure, at de i Den Parlamentariske Forsamling forlod arbejdet og reelt ikke kom tilbage før til allersidst, lige inden krigen, hvor de jo så derefter blev smidt ud af hele organisationen.
Europarådet skulle gerne være noget andet.
Europarådet skulle gerne være sådan det høje lys, som vi alle sammen, altså alle lande i Europa, skulle pejle efter.
Det skulle jo gerne være den organisation, hvor man ikke bare snakker om, at der skal være demokrati, og hvor der skal være rule of law og andre vigtige begreber.
Det skulle også være en organisation, hvor man faktisk også gør det, og der nyttede det selvfølgelig ikke noget, at man havde et land som Rusland med, og derfor er jeg glad for, at vi smed det ud.
Derfor mener jeg også, at hele debatten omkring både Aserbajdsjan og Tyrkiet jo også skal ses i det lys.
For hvor jeg på den ene side sagtens forstår, at det er en styrke, at Europarådet har så mange europæiske medlemmer som muligt, sådan at ikke mindst borgerne i de pågældende lande har adgang til Menneskerettighedsdomstolen, så nytter det jo på den anden side ikke noget, hvis det bliver sådan, at der bliver dobbeltstandard – og det nytter slet ikke noget, hvis det bliver sådan, at vores standarder ikke er standarder alligevel.
Derfor mener jeg også, at man i forhold til Aserbajdsjan, som hr. Mogens Jensen lavede en forrygende rapport om, som jo fik den konsekvens, som den gjorde i forhold til Aserbajdsjan tilbage i januarsessionen, skal se meget, meget alvorligt på situationen i Tyrkiet.
For hvis der er noget, der er så meget kernen i forhold til Europarådets arbejde, så må det være domstolen, og når et land er så fuldstændig ligeglad med klare domme i domstolen, som Tyrkiet er det i forhold til politiske fanger, så er der to veje at gå.
Den ene vej at gå er at sige:
Nåh ja, men domstolen er jo også bare vejledende, så betyder det noget, når det kommer til stykket?
Og det er jo også et fint sted, hvor advokater kan mødes og drikke en kop kaffe og diskutere lidt imellem hinanden, og så kan vi gå ud at sige, at nu har vi da gjort noget.
Eller der er den anden vej, hvor vi også bare bliver nødsaget til at sige, at hvis et land igen og igen og en gang til ikke følger så konkrete og præcise domme og ikke mindst bruger det til at holde stædigt fast i magten, som man har gjort det i så stort et land som Tyrkiet, så bør det selvfølgelig også få konsekvenser.