Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Tak for det, fru formand.
Det er en aftale, som tager hånd om de udfordringer, som allerede presser og i stigende grad vil komme til at presse vores sundhedsvæsen og vores dygtige medarbejdere i de kommende år, hvis vi bare lader stå til.
For få varme hænder, for mange patienter, der falder ned mellem to stole, alt for pressede sygehuse, for lange responstider, for få ambulancer er jo det, der er virkeligheden, og som vi skal forholde os til, og det er en virkelighed, som forværres, hvis ikke vi gør noget, og det kan man så gå til på to måder.
Man kan jo prøve at finde det populære standpunkt, udtrykke det i et par sætninger, love 1.000 sygeplejersker – selv om der i andet halvår af 2018 var 960 forgæves rekrutteringer – eller nye nærhospitaler, ti af slagsen, hvor der skal laves knæoperationer og andet godt, som vi ellers med fordel har samlet, uden altså nærmere at forklare, hvad de skal lave, eller man kan vælge at gå seriøst til værks, tage tid til at lave en gennemarbejdet plan, som jo har flere lag, fordi virkeligheden har flere lag og virkeligheden sendes i farver og ikke i sort-hvid.
Det er så det, regeringen har gjort, og jeg glæder mig over og takker for, at Dansk Folkeparti i dag har været med til at tage ansvar med en sundhedsaftale, som rykker sundhedsvæsenet tættere på borgerne – tryghed helt tæt på – så flere patienter kan behandles tættere på eget hjem i trygge omgivelser af kompetent personale.
Flere praktiserende læger, bl.a. ved at skrue op for dimensioneringen af hoveduddannelsesforløbene, flere sygeplejersker ved at give mulighed for at optage 2.000 flere i år og de næste 3 år med henblik på at ansætte dem alle sammen, hvis de har lyst, flere ambulancer, flere lægebiler, 20 ekstra akutberedskaber rundtomkring i landet og jo i særlig grad målrettet de områder, hvor der er et behov for at forbedre responstiderne.
Man skal føle sig tryg i hele Danmark.
En styrket psykiatri med investeringer i psykiatrihuse, flere sengepladser og flere læger, en bedre koordinering mellem almen praksis, kommune og sygehus, så den ældre medicinske patient eller den psykisk syge ikke bare bliver udskrevet til ingenting.
Det er jo det, der er grundfilosofien i aftalen her.
Meget skal ud lokalt, og andet skal løftes op nationalt – standarder for it-systemer, stærkere patientrettigheder, som er unikke i Danmark, men som vi skal sikre sættes ensartet igennem, sådan at det ikke bliver afhængigt af postnummeret, hvilken behandling man får.
Det er så det, der betyder, at vi nedlægger regionsrådene, men det er jo også det, der bl.a. betyder, at vi har muskelkraften til at afsætte 8,5 mia. kr. i en Nærhedsfond, et ekstraordinært løft i det danske sundhedsvæsen til, kan man sige, at forbedre, optimere, hovedmotoren i sundhedsvæsenet, og så skal man jo år for år, som vi plejer at gøre det, tage stilling til, hvor meget benzin der skal fyldes på.
En del af de her 8,5 mia. kr. bruges jo til at etablere 21 nye sundhedsfællesskaber, som bliver rammen om et stærkt samarbejde der, hvor patienterne bor, og der etableres 21 patient- og pårørenderåd – et for hvert sundhedsfællesskab – hvor borgerne kan være den lokale stemme på vores alle sammens vegne.
Jeg håber, at man, når sådan den almindelige – hvad skal vi kalde det – rygmarvsreaktion og de der slogans, der er udviklet, inden man kender indholdet, er leveret, er overstået, så vil kigge ned i det her og genoverveje sine positioner og være med til at sætte patienten højest og først.
For sundhedspolitik er jo ikke et spil, og ansvarlige løsninger kan ikke formuleres på bagsiden af en serviet eller udtrykkes i et enkelt slogan.
Det her handler bogstavelig talt om liv og død.
Vi kan alle sammen blive syge, og vores stærke fællesskab skal kendes på, at vi så har et trygt sundhedsvæsen.
Det er blevet stærkt forbedret – år for år – siden vi indførte det frie valg tilbage i 2001 og gjorde op med en gammel tanke om, at det var vigtigere at bekæmpe privathospitaler end ventelister.
Siden da er det sådan set
kun gået fremad, men vi er ikke i mål.
Borgerne i Danmark har brug for os.
Vi skylder dem at levere seriøse og gennemarbejdede svar, vi skylder dem at sætte patienten først.
Det er et godt spørgsmål.
Jeg mener helt klart, at Hizb ut-Tahrir skal forbydes, hvis der er et grundlag for det, men som hr. Kristian Thulesen Dahl også beskriver, er det jo reguleret ved grundloven, hvordan det skal ske.
Og jeg tror, at vi skal være glade for, at vi har en grundlov.
Det her er jo mennesker, der sådan set ikke synes, vi skulle have den, og at vi slet ikke skulle have noget demokrati.
Det har også justitsministerens opmærksomhed og har haft det hele vejen igennem, og hvis jeg er nogenlunde velorienteret, har der vel i virkeligheden helt tilbage i min egen sidste regering været en indberetningsmekanisme, der har sikret, at Rigsadvokaten løbende har kunnet følge med i det her.
Indtil videre har det så ikke været vurderingen, at der har været et solidt nok grundlag at stå på til at kunne få forbudt den her organisation, men det er jo noget, vi følger med i.
Nu laves der en reference til Loyal to Familia, og det er jo et ret unikt skridt, der her bliver taget, som vi også skal se prøvet ved dom, og som også kan have en betydning for, hvordan retspraksis er i forhold til det her.
Men ingen skal være i tvivl om, at vi ikke bryder os om den type organisationer, og hvis ikke man respekterer landets grundlæggende værdisæt udtrykt ved vores grundlov, og hvis man virker ved vold, så skal man forbydes.