Lars Løkke Rasmussen (M), 2024-01-10:
Tak for det.
Princippet om Responsibility to Protect fastslår, at enhver stat bærer ansvaret for at beskytte sin egen befolkning mod folkedrab, etnisk udrensning, forbrydelser mod menneskeheden og krigsforbrydelser.
Og så har det internationale samfund samtidig et ansvar for at bistå staten med at opfylde dette ansvar.
Hvis staten ikke kan eller vil beskytte sin befolkning, må det internationale samfund i sidste ende være parat til at tage kollektiv handling i overensstemmelse med FN-pagten.
Det er så ikke et princip, der ændrer på staters ret til selvforsvar.
Som regeringen gentagne gange har understreget, har Israel ret til at udøve selvforsvar.
Og så har vi så samtidig understreget – og vi var lidt inde på det før – at det skal ske i overensstemmelse med folkeretten, herunder den humanitære folkeret, som jo pålægger alle parter i konflikten til at forpligtige sig, herunder til beskyttelse af civile og efterlevelse af principperne om distinktion og proportionalitet.
Sammen med EU-kredsen har Danmark også vedvarende understreget behovet for, at den humanitære adgang udvides.
Så er det i øvrigt sådan, at denne regering ligesom tidligere regeringer er tilbageholdende med at fastslå, at den ene eller anden handling under en verserende væbnet konflikt udgør en krænkelse af den humanitære folkeret, og det gælder jo ikke mindst i den nuværende kontekst, hvor der er så stor kompleksitet og uklarhed om faktum.
Jeg har ikke været i nogen dialog med den israelske ambassade om den her konkrete sag.
Vi tager et medansvar.
Det er jo bl.a. derfor, at vi ved den seneste afstemning i FN's Generalforsamling stemte for en resolution, der opfordrer til umiddelbar humanitær våbenhvile.
Det er derfor, at vi alle de steder, hvor vi deltager, understreger vigtigheden af, at man overholder folkeretten, herunder den humanitære folkeret, og jeg har også selv gjort det bilateralt over for den israelske minister og i andre møder, jeg har deltaget i.
Men man kan jo godt tage det medansvar og politisk intervenere internationalt, uden at man af den grund skal intervenere i retssager, der rejses af andre lande.
Men jeg anerkender ikke, at vi har et andet blik på Israel.
Jeg anerkender derimod, at vi står i en ret enestående situation, som er karakteriseret ved, at et land den 7. oktober kom under et bestialsk angreb, der som sådan ikke kom fra en fremmed magt, men fra en terrororganisation, som er infiltreret i en civilbefolkning, og som ikke spiller efter spillets regler.
Derfor anerkender vi retten til selvforsvar, og med det følger jo også en accept af, at der så kommer tab.
Det er jo hårdt at sige det, men sådan må det være.
Det er så vigtigt, at man bevarer noget proportionalitet, og det har vi understreget hele vejen igennem.
Ved siden af det, som sådan er juraen i det, for det vil man jo i sidste ende kunne veje af på en juridisk vægt – og vi talte før om den sag, der nu indledes – så er der jo, kan man sige, det politiske eller det menneskelige eller moralen i det, og der skal ingen jo være i tvivl om, at den danske regering står der, hvor vi er dybt, dybt bekymrede over det, vi ser i Gaza.
Det er også baggrunden for, at vi bruger den indflydelse, vi har, og som jeg da ville ønske var større, til at plædere og argumentere for, at man afværger den humanitære katastrofe ved at lave en humanitær våbenhvile, ligesom Hamas i forhold til sin egen civilbefolkning for lang tid siden kunne have ydet et bidrag til at afværge den humanitære katastrofe ved oprindelig ikke at have lavet terrorangrebet og ved efterfølgende at frigive gidslerne.