Kristian Jensen (V), 2019-02-28:
Allerførst vil jeg gerne sige tak til Enhedslisten for beslutningsforslaget, for det giver mig for anden gang på kort tid mulighed for her i Folketingssalen at drøfte spørgsmål relateret til EU's budget.
Regeringen er enig i, at der er et klart potentiale i at revidere og reformere EU's personale- og administrationspolitik, og at det bør ske på en måde, der kan reducere EU-landenes medlemsbidrag.
Det er der sådan set ikke noget nyt i.
Over de seneste 15 år har der fra skiftende regeringer og med opbakning fra Folketingets partier været en konsekvent og vedholdende linje, som vi har forfulgt med den mest ambitiøse reformdagsorden blandt EU's medlemslande for EU's personale- og lønpolitik.
Den dagsorden forfølger regeringen fortsat, og det gør vi med to formål for øje.
For det første mener vi, at nettoaflønningen af de EU-ansatte skal være rimelig – en kombineret effekt af lønninger, vederlag og tillæg, som med lave effektive skattesatser betyder, at der er et potentiale for at reducere EU's udgifter på det område.
Resultatet heraf vil være med til at gøre, at også medlemslandenes EU-bidrag kan reduceres, sådan som det ønskes i beslutningsforslaget.
For det andet er det regeringens klare målsætning med den reformdagsorden, vi forfølger, at en modernisering af løn- og ansættelsesvilkårene for EU's ansatte skal bidrage til at understøtte en mere effektiv opgavevaretagelse i EU's institutioner.
Der er ganske enkelt behov for et opgør med stive karrierestrukturer og et aflønningssystem, der i alt for høj grad er baseret på anciennitet og ikke sikrer den nødvendige sammenhæng mellem løn og præstationer.
Den dobbelthed i form af krav om budgetforbedringer og moderniseringer finder jeg afgørende, fordi det i mine øjne er den rigtige måde at anskue problemstillingen på, og fordi det er en videreførelse af den linje, som Folketinget konsistent har forfulgt i snart et par årtier.
Og det er ikke kun i forhold til målet, men måske også i forhold til beslutningsforslagets anviste middel, at regeringen har sine tvivl.
Jeg er således ikke overbevist om, at lige netop beskatningen skulle være det rigtige middel til at opnå de danske forhandlingsmål.
Den marginale skatteprocent for de højeste indkomster i EU-systemet er teoretisk på 52 pct.
Det er ganske vist en smule lavere end marginalskatteprocenten for en dansker, der betaler topskat, men i en europæisk sammenhæng ligger skatteprocenten i sig selv ikke et sted, hvor det giver grundlag for panderynker.
Problemet ligger derimod i de fradrag, tillæg og den generelle aflønningsstruktur i Europa-Kommissionen, der bevirker, at kun en lille del af bruttoindkomsten rent faktisk beskattes.
Det betyder, at den effektive skattesats i langt de fleste tilfælde er markant lavere, end hvad skatteprocenten egentlig tilsiger.
Det kan selvfølgelig godt adresseres, ved at man bare forøger beskatningsgrundlaget, som der lægges op til i beslutningsforslaget, men er det ikke lidt mere effektivt og faktisk også mere rimeligt at kigge på selve aflønningen?
Lad mig give et konkret eksempel.
En dansker, som er ansat i Europa-Kommissionen i Bruxelles, oppebærer ud over sin skattepligtige grundløn et anseligt udetillæg, der er skattefrit.
Det betyder i praksis, at førnævnte dansker, selv efter 10, 20, 30 år i Bruxelles, kompenseres med et skattefrit tillæg for gener, der skulle være ved at være placeret på en udpost.
Hvis vi skulle følge logikken i Enhedslistens beslutningsforslag, skulle vi gå til Rådet og kaste os ind i forhandlinger og ændre beskatningsreglerne ved at lade udetillægget blive beskattet fremadrettet.
Vi finder, at det er langt mere gangbart, troværdigt og rimeligt at forfølge den mangeårige danske forhandlingstilgang, nemlig at der ganske enkelt bør ske en udfasning af udetillægget for ansatte, der har været længe på det samme tjenestested.
Regeringen anerkender, at der også er behov for at kigge på beskatningen af EU-lønninger som en del af værktøjskassen, men det vil næppe være det mest effektive redskab til at nå de danske forhandlingsmål.