Lars Løkke Rasmussen (V), 2018-01-19:
Tak for det, og tak til Dansk Folkeparti for at rejse denne vigtige forespørgselsdebat med temaet Grønlands selvstændighedsproces og økonomi – et vigtigt tema, ikke mindst når man er glad for vores rigsfællesskab, som jeg er.
I maj sidste år diskuterede vi samme emne her i salen i en lignende forespørgselsdebat, og dengang gjorde jeg rede for nedsættelsen af den grønlandske Forfatningskommission, og jeg gav også status på forfatningsarbejdet.
Kommissionen er jo fortsat i den indledende fase af sit arbejde, og det er derfor begrænset, hvad der i virkeligheden er kommet af nye, yderligere oplysninger siden diskussionen i maj.
Så jeg vil nøjes med at fremhæve et par centrale spørgsmål om kommissionens arbejde.
Som det er oplyst over for mig, er kommissionen ved at være færdig med at etablere sit sekretariat, og der blev i sommer bl.a. ansat en sekretariatschef.
Kommissionen har i august sidste år været på inspirationsbesøg i Island for at orientere sig om Islands selvstændighedsproces og forfatningsarbejde, og kommissionen vil i løbet af indeværende år afholde en konference, som skal sætte fokus på betydningen og vigtigheden af arbejdet og formålet med en grønlandsk forfatning.
I udgangspunktet arbejder kommissionen med en tidsramme på 2-3 år fra nedsættelsen.
Kommissionens sammensætning er blevet ændret, som følge af at et medlem har skiftet parti og at et medlem har fået orlov fra Inatsisartut.
Kommissionen vil derfor som følge af ændringerne midlertidigt have 6 medlemmer og fortsætte sit arbejde efter en pause.
I forbindelse med ændringerne i kommissionens sammensætning har naalakkersuisut besluttet at tilbyde de grønlandske kommuner mulighed for at indstille en af landets borgmestre som tilforordnet til kommissionen.
I forhold til den nærmere forståelse af kommissionens arbejde og udkommet heraf forstår jeg, at det er landsstyrets tilgang, at kommissionen først et stykke tid inde i arbejdet, efter bl.a. møder og debatter med befolkningen i Grønland, vil kunne komme med et bud på, hvordan kommissionens endelige forslag vil se ud – altså, og det er jo det springende punkt, om der vil blive tale om en forfatning eller dele af en forfatning, der skal gælde, mens Grønland er en del af rigsfællesskabet, altså en slags identitetsdokument, om man vil, eller en forfatning, der kun skal gælde for et selvstændigt Grønland.
Som jeg også har været inde på tidligere, er det klart, at hvis det grønlandske folk ved en folkeafstemning tilslutter sig en forfatning for et selvstændigt Grønland, altså træffer beslutning om selvstændighed, så betyder det, at der skal være forhandlinger mellem regeringen og naalakkersuisut om gennemførelse af Grønlands selvstændighed.
Det følger helt klart af selvstyreloven.
Jeg kan jo ikke foregribe og skal heller ikke foregribe, om arbejdet tilrettelægges på en måde, der fører til en situation, hvor der skal være sådanne forhandlinger, altså om selvstændighed – og i sagens natur kan jeg så heller ikke foregribe resultatet af sådanne forhandlinger.
Men jeg har tidligere tilkendegivet to centrale ting i den forbindelse, som jeg også gerne vil gentage her.
For det første er det helt, helt afgørende, at der er klarhed om, hvad hensigten med processen er.
Her appellerer jeg altså fortsat til, at der bliver klar tale.
Jeg går derfor ud fra, at der vil være en dialog mellem regeringen og naalakkersuisut, inden et forslag i givet fald sendes til afstemning, så der ikke opstår tvivl om rækkevidden af en folkeafstemning.
For det andet kan jeg ikke se en situation for mig, hvor statens tilskud eller opgaveløsning fortsætter i en længere periode efter Grønlands selvstændighed.
Det er min linje, og det er en linje, der også var bred politisk enighed om i Folketinget under debatten sidste forår, og som blev afspejlet i vedtagelsen.
Et Grønland på egne ben forudsætter jo en selvbærende økonomi.
Lige nu er konjunkturerne gode i Grønland, væksten er høj, ledigheden er faldet, og det skyldes især større rejekvoter og gunstige priser på fiskeprodukter – det er jo sådan set positivt.
Men Grønland står fortsat over for store økonomiske udfordringer i forhold til vækst, beskæftigelse og finanspolitisk holdbarhed.
Som Grønlands Økonomiske Råd har påpeget gennem en årrække, er der brug for reformer, der er brug for nye indtægter.
Rådets seneste beregninger viser behov for budgetforbedringer på ca. 1 mia. kr. eller 7 pct. – 7 pct. – af bruttonationalproduktet over de næste 15-20 år, hvis velfærden skal fastholdes, i takt med at der bliver flere ældre og færre til at tjene pengene.
Og det er jo altså beregninger med afsæt i, at Grønland har den position, Grønland har nu, som en del af rigsfællesskabet, og at vi har et bloktilskud og en delvis dansk opgaveløsning i Grønland.
Indtil videre er der ikke gennemført reformer i Grønland, som har reduceret holdbarhedsudfordringen afgørende.
Det sagt, er erhvervsudvikling selvfølgelig en del af selvstyrets svar på udfordringerne, og her har selvstyret jo særlig fokus på udnyttelse af Grønlands råstofpotentiale, men også på udvikling af turisterhvervet.
I den sammenhæng fokuserer Grønland meget på udbygning af infrastruktur i form af flere og bedre lufthavne, som bl.a. kan øge turismen, som jo så igen kan bidrage til vækst og nye arbejdspladser.
Der arbejdes aktuelt i Grønland her i første fase med investeringer på godt 3,5 mia. kr. eller knap 25 pct. af bnp – 25 pct. af bnp er et stort beløb.
Jeg er ikke i stand til at komme op med noget historisk eksempel fra Danmark, der kan matche en investering af det omfang.
Efter min bedste hukommelse vil det svare til 55 af de flyindkøb, vi er ved at foretage, altså 55 gange indkøbet af de fly af typen F-35, så det siger noget om, hvad det er for en investering, man gør sig overvejelser om.
Der foreligger endnu ikke detaljerede oplysninger om økonomien i projekterne, altså nogen gennemarbejdet, transparent businesscase, men det er Grønlands Økonomiske Råds vurdering, at projekterne samlet set ikke er rentable, og at det øger risikoen for selvstyrets finanser.
Derfor drøftede jeg for et par uger siden spørgsmålet om nye lufthavne med formanden for naalakkersuisut, Kim Kielsen, og jeg tilkendegav i den forbindelse, at jeg forstår og fuldt ud respekterer ønsket og visionen om en bedre infrastruktur i Grønland, også set i et udviklingsperspektiv – selvfølgelig gør jeg det.
Men jeg udtrykte også bekymring for den mulige risiko, som projekterne indebærer for Grønlands økonomi, hvis de samlet set viser sig ikke at være økonomisk bæredygtige.
Derfor tilbød jeg Kim Kielsen, at vi fra dansk side yder administrativ bistand, når der foreligger nærmere oplysninger om økonomien i projekterne, og det er forventelig her senere, til foråret.
Ud over holdbarhedsudfordringen består Danmarks økonomiske relation til Grønland overordnet set af tre elementer.
For det første udgør Danmarks tilskud i år til Grønland, altså bloktilskuddet, 3,8 mia. kr. eller lidt over halvdelen af landskassens samlede indtægter, så for hver 2 kr., der kommer i landskassen, kommer den ene fra Danmark.
Det gør det muligt for Grønland at have en betydelig højere velfærd, end det ellers ville være tilfældet.
For det andet varetager Danmark som bekendt en række opgaver i Grønland, som Grønland selv har mulighed for at overtage, og det følger af selvstyreloven, at Grønland selv finansierer overtagelsen.
Danmark har udgifter til de godt 30 områder, der endnu ikke er overtaget, i størrelsesordenen ca. 0,5 mia. kr.
Det omfatter bl.a. finansielle forhold, politi, retsvæsen og kriminalforsorg.
Så et bloktilskud på 3,8 mia. kr. og opgaveløsning af ting, der principielt kunne hjemtages, for godt 0,5 mia. kr. giver 4,3 mia. kr.
For det tredje varetager rigsmyndighederne nogle få områder, som først kan overgå til Grønland ved selvstændighed.
På forsvarsområdet anvender Danmark over 0,5 mia. kr. årligt i Grønland.
Midlerne går især til suverænitetshævdelse, men også til eftersøgningsog redningsberedskabet; det er en vigtig opgave, som vi så det i forbindelse med den tragiske naturkatastrofe ved Karratfjorden i Vestgrønland i juni sidste år.
Med aftalen om at styrke forsvarets opgaveløsning i Arktis bliver der tilført yderligere 120 mio. kr. årligt til området.
Der er altså tale om et bloktilskud på 3,8 mia. kr., om opgaver for 0,5 mia. kr., der kan hjemtages, og om opgaver, der aktuelt koster 0,5 mia. kr. stigende til noget mere, og som er egentlige rigsopgaver, der, hvis rigsfællesskabet opløses, i et eller andet omfang jo må håndteres i Grønland.
Det får mig bare til helt stilfærdigt at sige, at der jo samlet set er en situation, hvor man – for ikke at overdrive tingene – står med en meget, meget stor økonomisk udfordring, hvis Grønland skal være selvstændigt.
Det har Grønlands Økonomiske Råd også påpeget, og jeg ved, at naalakkersuisut er meget opmærksom på den problemstilling og prioriterer den højt.
Mange af de sagsområder, som Grønland endnu ikke har overtaget, forudsætter højt specialiseret arbejdskraft.
Det gælder på det finansielle område, og det gælder på lufthavnsområdet, for blot at nævne et par eksempler.
Man kan selvfølgelig vælge at indgå samarbejdsaftaler med Danmark eller på anden vis købe sig til ydelserne udefra, hvis befolkningen ikke selv har de fornødne kompetencer, men det er formentlig ikke det, der tænkes på eller ønskes i Grønland.
Fra regeringens side samarbejder vi gerne yderligere med selvstyret på uddannelsesområdet, hvis der er et ønske om det, og det er generelt regeringens tilgang til rigsfællesskabet.
Jeg er fuldt ud overbevist om, at et godt samarbejde mellem vores lande gavner vores befolkninger mest.
Jeg er fuldt ud overbevist om, at et stærkt rigsfællesskab er i alle tre landes interesse og i diskussionen her jo altså i Danmark og Grønlands klare interesse.
Jeg skal bare slutte af med at sige, at jeg respekterer, at andre har en anden holdning, men jeg må også sige, at jeg helt uden at forholde mig til det økonomisk realistiske i det ikke deler den holdning.
Tak for ordet.