Liselott Blixt (DF), 2017-12-05:
Mange tak.
Men samtidig synes jeg også, at det er noget, vi bliver nødt til at beskæftige os med.
Og jeg har en del spørgsmål til lovforslaget.
Det er jo vigtigt og rigtigt, som ordføreren for Socialdemokratiet sagde, nemlig at det er to lovforslag – et EU-direktiv plus et gammelt lovforslag fra 1930 – som er slået sammen til det her lovforslag.
Det handler om ioniserende stråling, som det hedder i strålebeskyttelsesdirektivet, og vi skal sikre, at man ikke får mere af den stråling, end godt er.
Vi ved jo, at meget af det får vi ude i naturen.
Vi får det fra gasarten radon, og vi får det også fra røntgenstråler plus radioaktivt affald, og det er noget, som vi også en gang imellem diskuterer her oppe fra talerstolen.
Nogle af de ting, som man gør opmærksom på i nogle af de høringssvar, der er afgivet, er, hvordan man registrerer den dosis, som man får fra det, man arbejder med, altså hvilken røntgenbestråling man får.
Der mener jeg vi mangler nogle svar fra ministeren om, hvordan vi sikrer, at patienter ikke får en overbestråling.
Det viser sig ved forskellige evidente undersøgelser, at f.eks. børn kan få stråleinduceret kræft af almindelige CT-skanninger.
Men der er ikke rigtig nogen, der ved, hvor meget radioaktivitet og bestråling vi kan tåle som mennesker.
Vi ved bare, at f.eks. børn tager mere skade af det end voksne mennesker.
Det er derfor, man sikrer, at man ikke røntgenfotograferer børn lige så meget som ældre personer.
Derfor undrer det mig også, at da jeg spurgte ministeren om det radioaktive affald, som står på Esbjerg Havn, og som Mærsk er ophavsmand til, så fik jeg den besked, at hvis man kommer cyklende og punkterer lige ude foran tønderne, får man bare en dosis svarende til en millisievert, som man ikke kan blive syg af.
Der mener jeg så bare ikke, at ministeren tager højde for, at vi her står med nogle tønder, der måske er gået læk.
Og jeg ved da ikke, hvordan ministeren ville have det, hvis den, der kom cyklende, måske var et barn.
For man kan jo ikke sige, at man bliver syg af det, eller at det er kræftfremkaldende på det tidspunkt, fordi der jo går mange år, før man bliver syg af det.
Det er en af grundene til, at vi prøver på ikke at lave så meget røntgenbestråling.
Vi passer på børn.
Vi har talt meget om det radioaktive affald fra Risø, og nu står vi altså med de her tønder på Esbjerg Havn.
Og der håber jeg da, at det her strålebeskyttelsesdirektiv nu kan give nogle entydige retningslinjer for, hvordan en ophavsmand til radioaktivt affald skal sikre, at det ikke bare står og flyder i det fri, samt at der er nogle, der arbejder med det og ved, hvad man skal gøre ved det, i stedet for at det giver utryghed hos de borgere, som omgås det.
Samtidig mener jeg også, at man skulle kigge på det, som andre påpeger, nemlig at nogle af dem, som arbejder med røntgenudstyr, skal have et strålepas, fordi de arbejder der, hvor der netop er den her fare for at få for høj stråledosis, for ingen af ved, hvor meget vi kan tåle.
Så kan det godt være, at man kan lave sjov med det.
Og man kan sige, at det nu er godt pakket ind, uanset hvad det er, og nu passer vi godt på det, for så sker der ikke noget.
Jeg undrer mig også over et svar blandt høringssvarene, der netop påpeger, at når man kigger på, hvilket røntgenudstyr vi bruger på vores sygehuse, så siger man: Jamen hvis det er for dyrt at anskaffe sig det bedste, hvor man ikke får lige så meget effekt af det, jamen så er det prisen, man kigger på, ikke mængden af radiologisk stråling.
Så jeg har nogle spørgsmål til det her lovforslag. Som sagt er det meget komplekst, og der er mange sider af sagen.
Vi ved ikke, hvad der kommer til at stå i bekendtgørelsen; det er det, jeg vil undersøge.
Ellers er vi jo glade for, at der kommer et lovforslag på området, men der mangler måske lige præcis de ting, som gør den enkelte borger tryg.