Mette Thiesen (DF), 2023-05-09:
Børn, der ikke engang kan bestemme deres egen sengetid, skal heller ikke kunne skifte køn.
Så simpelt kan det siges, og så simpelt er det.
Alt andet er decideret uansvarligt, og det vil pålægge børnene en beslutningskraft, de hverken kan eller skal have, da de ikke er myndige og ikke fuldt kan overskue konsekvenserne af deres handlinger.
Der er sågar partier, der argumenterer for den ualmindelige politiske dovenskab, at de simpelt hen ikke engang gider at forholde sig til det.
Det må lægerne gøre.
Tak for kaffe!
Men for at lade jer alle forstå, hvad konsekvenserne er for jeres beslutning her i dag, så lad mig tage jer med på en lille rejse.
Året er 2043, vi er 20 år ude i fremtiden
Mine to drenge har klaret teenageskærene, de er blevet til mænd i ungdomsårene, og de er omsider godt på vej i tilværelsen.
Det takker jeg Gud for, for de er vokset op i en periode, hvor der var rigtig meget på spil for børn og unge.
Selv er jeg blevet gråhåret, jeg er blevet 61, og jeg håber også snart på at blive bedstemor.
Måske ministeren skulle høre den her tale i stedet for at stå og snakke med sin kollega.
Jeg håber på at se de to mennesker, som jeg elsker allermest, mine to drenge, skabe et nyt liv med den, de elsker, og måske se lidt af mig selv i sådan et lille nyt menneske.
Hun ser rigtig sød ud, anderledes end hans tidligere kærester.
Vores møde går rigtig godt – jeg er godkendt, hun er godkendt.
Emilie er ikke feminin i den gængse forstand, hvis den overhovedet stadig væk findes.
Der går et år, og jeg kan mærke, at det her altså er alvorligt, og det er hende, det skal være, det er hende, han vil lave en familie med.
Men jeg har også haft på fornemmelsen, at der er noget, som han ikke fortæller mig.
Kald det en mors intuition.
En dag kommer min søn uanmeldt forbi, vi sætter os ned ved køkkenbordet som så mange gange før.
Mor, siger han, Emilie vil gerne have, at jeg fortæller dig noget om hende.
Jeg får et helt sug i maven.
Jeg er jo kommet til at holde utrolig meget af hende.
Mor, Emilie kan ikke få børn.
Jeg ser på ham og spørger forsigtigt: Hvorfor?
Fordi de gjorde noget ved hende.
Hun havde det rigtig skidt, da hun var teenager.
Hvordan skidt?
Han behøver ikke sige mere, for lige præcis i det øjeblik falder alting på plads.
Det falder fra hinanden, og den lille sorg, som jeg altid har kunnet skimte i Emilies smukke brune øjne, finder pludselig en forklaring, en årsag, og jeg kan mærke vreden, forbandelsen igen.
Det vælder op i mig, og det samme gør tårerne.
Min søn ser ulykkeligt på mig.
Hvorfor fik de lov til at gøre det ved hende, mor?
Og jeg forstår godt spørgsmålet, jeg forstår også godt svaret, for jeg kender det.
Det kan vel egentlig ikke forklares med andet, end at de 179 såkaldt ansvarlige voksne herinde i Folketinget i årene fra 2015 groft svigtede deres ansvar over for de allermest sårbare børn.
Er der overhovedet nogen anden forklaring, end at vi observerede børnenes smerte, men simpelt hen ikke evnede at forstå og behandle de reelle årsager til den, og at nogle i Folketinget mente, at det her var det rigtige at gøre, præget, som de var, af en amerikansk ideologi, der alt for hastigt lykkedes med at nedbryde det menneskesyn, som vi som danskere ellers var rundet af igennem århundreder?
Kan jeg stå over for min søn og fortælle ham andet, end at man herinde i Folketinget tillod psykisk sårbare børn at give samtykke til en behandling, der var både eksperimentel, uden evidens i forhold til gavnlighed, uden langtidsstudier over virkninger og bivirkninger, og som gjorde, at disse børn endte med at ødelægge deres kroppe både indeni og udenpå?
På Folketingets foranledning tillod man at lave medicinske eksperimenter på børn.
Det gælder piger uden bryster, uden livmoder, med dybe stemmer og skægvækst, og det gælder drenge uden penis, uden skuldre, uden adamsæble, androgyne børn og unge, som grundet en kønsideologisk drevet fejldiagnose blev deformeret på statens foranledning og på statens regning.
Når min søn spørger mig, om jeg gjorde alt, hvad jeg overhovedet kunne for at forhindre noget, som i 2043 betragtes som et af de absolut mørkeste kapitler i det danske sundhedsvæsens historie, kan jeg så svare ja?
Og det vil jeg kunne.
Derfor er vores job herinde så hurtigt som overhovedet muligt at standse kønsskifte til børn i Danmark og finde en helt anden måde at hjælpe disse meget, meget sårbare børn på.
Der er tale om en gruppe børn, der i antal er steget med 8.650 pct., siden vi lagde det her eksperimentelle, uafprøvede, evidensløse, men stærkt tillokkende behandlingstilbud på hylderne i sundhedssystemet.
Det påhviler os nu i denne samling at stoppe kønsskifte til børn i Danmark.
Det er hvert enkelt parti, hvert enkelt folketingsmedlem, som skal afgøre med sig selv, hvilken side af historien de vil stille sig på, og historien vil dømme dem, der aktivt tillader medicinske forsøg på børn, hårdt.
Tak for ordet.