Peter Kofod (DF), 2018-11-13:
Tak for det, formand, og tak til Enhedslisten for at fremsætte beslutningsforslaget her med en ny definition af voldtægt i straffeloven baseret på samtykke.
Inden sommeren bad vi justitsministeren om at undersøge det her område nøje, finde ud af, hvad der foregår i landene omkring os.
Vi havde hørt, at Sverige markant havde skiftet kurs på det her område, og vi havde kendskab til, at man i Storbritannien havde haft en model, der ligner det, Enhedslisten foreslår her, i en årrække, men at der også var andre lande i Europa, der havde valgt en ny kurs end det, der må siges at være den traditionelle på det her område.
Det er klart, at når vi beder justitsministeren om at iværksætte større initiativer – ministeren valgte også at sætte gang i et ekspertpanel – så siger det sig selv, at vi selvfølgelig er nødt til at afvente det, ministeren kommer frem til og kan præsentere os for.
Jeg kan derfor sige i min indledning, at vores udgangspunkt er, at vi ikke støtter beslutningsforslaget, men at vi i stedet for afventer den redegørelse, som ministeren på et tidspunkt må komme og aflevere i Folketinget, og ud fra de erfaringer, der så er indsamlet i andre lande, ud fra de betragtninger, som ekspertpanelet bringer på banen, er vi sådan set rede til at hive det her ned i Folketingssalen igen og tage en ny debat og ser, hvordan det så ser ud.
Som vi ser det her, er der nogle meget store udfordringer på det her område.
Der har i mange år været historier om meget få domme, et meget stort mørketal, få sager, der bringes for en dommer, og problemer med bevisbyrden.
Særlig det sidste vil jeg dvæle ved et øjeblik.
Vi havde en forhåbning om, da der for nylig blev afholdt en konference på Christiansborg, at det her ville kaste nyt lys over, om man kunne gøre op med den ord mod ord-situation, men desværre bragte konferencen, synes vi, det triste lys på banen, at man jo med forslaget her tilsyneladende ikke får gjort op med ord mod ord-situationen.
Man vil stadig væk i rigtig mange tilfælde ende i den situation, vi kender fra i dag, hvor domstolene skal sidde og vurdere, hvem der er mest troværdig, hvem man stoler mest på, og vi kan derfor ikke umiddelbart se, at forslaget her kommer til at flytte særlig meget.
Jeg kan også se, at det er det, professor Jørn Vestergaard har været ude at sige, og han er så endt med at have det modsatte fortegn ved at sige, at det måske ikke har den store betydning, og derfor vil Folketinget kunne gøre det, fordi effekten af det vil være begrænset.
Det er en anden måde at se det på.
Men jeg har vanskeligt ved at se, hvilken ændring det her vil medføre, hvis overhovedet nogen ændring.
Jeg tror, der er rigtig meget, man faktisk kan gøre, og som vil have en effekt.
Vi bliver jo jævnlig konfronteret med historier fra medierne om voldtægtsofre, der har fået en vanvittig dårlig behandling af myndighederne, når de har henvendt sig.
Der er ikke blevet taget vare på dem, de har ikke fået den hjælp, de har krav på, og sagerne er blevet startet med en stribe fejl, der har betydet, at de er faldet og ikke engang er kommet for en dommer.
Og det duer ikke – det duer bare ikke.
Man er nødt til at have et større fokus på, at netop de her sager selvfølgelig skal startes ordentligt op, at der skal tages vare på de personer, der kommer og anmelder en voldtægt, at de, om jeg så må sige, skal have en at holde i hånden hele vejen igennem det her system, så de her sager ikke falder på gulvet.
Så ja, der er problemer på det her område, det er der ingen tvivl om, og vi er helt med på at se på hele området.
Som jeg også kan forstå, vil ministeren på et tidspunkt indkalde til forhandlinger om det, og der kommer vi selvfølgelig til at deltage.
Jeg kan også konstatere, at dem, der normalt bliver kaldt for eksperter på området, er ret uenige.
På den ene side har vi Dommerforeningen, som siger: Nej, nej, nej.
På den anden side har vi store organisationer, der normalt har rigtig god forstand på, hvad de går og foretager sig, og de siger: Ja, ja, ja.
Så er vi så endt i den her situation med, at vi skal afveje, hvilken løsning der er den mindst dårlige, for det er i virkeligheden sådan, jeg ser det.
På voldtægtsområdet findes der ikke nogen god løsning, der findes den mindst dårlige, og det er så den, vi skal afveje.
Det, jeg siger nu i dag, er ikke et nej og et smæk med døren, det, jeg siger nu, er, at vi giver ministeren noget tid, for det har vi lovet ham, og når den tid så er gået og ministeren er klar, så møder vi op og drikker en masse kaffe og stiller en masse spørgsmål, og så ser vi, hvordan det her kan tage form, når vi kommer lidt længere i processen.
Tak for ordet.
Det vil jo være imod al god opførsel.
Det vil være imod – ja, hvad skal jeg snart sige?
Så nej, det synes jeg ikke.
Så blev der sagt noget om, hvorvidt det vil flytte noget.
Jeg har godt læst i forslaget, selvfølgelig har jeg det, om bevisbyrden, men der er noget, jeg ikke kan forstå.
Man rykker ikke på bevisbyrden, det er jeg med på, der er ikke tale om omvendt bevisbyrde, altså, det er jeg helt med på.
Men hvis man ikke rykker ved bevisbyrden, kan jeg ikke forstå, hvordan man så i princippet ændrer noget.
For hvad så, hvis du ryger ud i, at domstolene skal sidde og vurdere: Har der været samtykke, eller har der ikke været samtykke?
Det ser jeg nogle vanskeligheder ved.
Jeg tror ikke, det bringer os ud over den situation, som domstolene er stillet over for i dag, og som også er rigtig vanskelig.