Karina Adsbøl (DF), 2018-12-06:
Og tak for ministerens tale, som jeg lige vil knytte et par ord til.
For når vi snakker om kvalitetssikring i de her undersøgelser, som ministeren også nævner, så er der jo ikke nogen, kan man sige, regel om, hvordan man vil sikre det, altså hvordan sikres den kvalitet i de undersøgelser?
Jeg snakker både om § 50-undersøgelser og forældrekompetenceundersøgelser, men også i forhold til børnesamtaler.
Noget andet, ministeren nævnte, var, at hun ikke ville vurdere i forhold til uddannelseskrav, men der må jeg bare sige fra Dansk Folkepartis side, at når man sidder med så vigtige sager om familier og børn – det er jo det, det handler om – så er det da også vigtigt, at man har en uddannelse og en viden for at kunne varetage det.
Det, vi hører, må jeg bare sige, er, at det mangler der.
Vi hører jo også, at det kan være en uuddannet socialrådgiver, der kan foretage det her, og det er jo i hvert fald et problem, synes jeg, som jeg lige vil nævne for at knytte nogle kommentarer, inden jeg går i gang med min egen tale – og det gør jeg så nu.
Når vi nu i dag har den her debat, er det vigtigt for mig at sige, at det her ikke handler om, om man er for eller imod anbringelse.
Det handler om, at det er de rigtige børn, der bliver anbragt på et veldokumenteret og oplyst grundlag.
Tvangsmæssig adskillelse af børn fra deres forældre må anses for at være den mest indgribende afgørelse, som man kan opleve som borger i Danmark.
Samtidig befinder både børn og forældre sig i en yderst sårbar og udsat situation, mens de gennemgår en kompliceret proces, som skal danne grundlag for en afgørelse om tvangsanbringelse.
Det er derfor også fuldstændig afgørende, at processen er omgivet af den højest tænkelige grad af retssikkerhed, og at der ydes den fornødne støtte til forældre og børn.
Der mangler kvalitetssikring af sagsbehandlingen, når en forvaltning skal træffe afgørelse om forskellige foranstaltninger til børn og unge.
En stor del af kommunernes afgørelser bliver omgjort i Ankestyrelsen.
I 2017 blev 54 pct. af de påklagede afgørelser omgjort.
Fejl og mangler under det indledende forløb, inden tvangsanbringelse kommer på tale, kan jo have kæmpe betydning for, om sagen overhovedet udvikler sig til en tvangsanbringelsessag.
Hvis familien havde fået den fornødne hjælp og støtte, kunne det måske have været undgået.
Samtidig kan fejl og mangler i denne fase betyde, at alvorlige sager, hvor børn burde være anbragt, eventuelt tvangsanbragt, ikke bliver det hurtigt nok, fordi problemernes fulde omfang ikke bliver afdækket.
Justitia har i deres rapport beskrevet, at undersøgelser på anbringelsesområdet generelt, både de frivillige og de tvangsmæssige anbringelser, både af Ankestyrelsen, men også af Rigsrevisionen og som tidligere nævnt Københavns Kommunes borgerrådgiver også har påvist problemer med overholdelse af krav til sagens oplysning, herunder indhentning af centrale undersøgelser og tilvejebringelse af barnets holdning til anbringelsen.
F.eks. udtaler netop borgerrådgiveren i København, at ikke en eneste af børnene sager lever op til alle de sagsbehandlingskrav, som er inddraget i borgerrådgiverens undersøgelse.
Der er således fejl i 100 pct. af sagerne.
Det er jo stærkt bekymrende.
Jeg vil også gerne i den her debat have oplyst og belyst, hvilke kriterier der bliver defineret i forhold til barnets eller den unges sundhed, når man anvender servicelovens § 71, stk. 3, fordi den paragraf bliver nemlig ofte anvendt for at skære samværet ned eller helt væk for barnets tilknytningspersoner.
Jeg læser det lige op: »Når det er nødvendigt af hensyn til barnets eller den unges sundhed eller udvikling, kan børn og unge-udvalget for en bestemt periode træffe afgørelse om, at samvær kun må foregå under tilstedeværelse af en repræsentant for kommunen.
Under de samme betingelser og ligeledes for en bestemt periode kan der træffes afgørelse om at afbryde forbindelsen i form af samvær eller brev-, mail- eller telefonforbindelse mellem forældrene eller netværket og barnet eller den unge, ligesom der kan træffes afgørelse om, at barnets eller den unges anbringelsessted ikke må oplyses over for forældrene eller netværket.«
Grunden til, at jeg læser det op, er, at jeg synes vi skal kigge lidt nærmere på det her, for der skal selvfølgelig være mulighed for at kunne skærme barnet, men må jo ikke være en paragraf, man bare hiver op af skuffen for at sætte samværet ned.
Jeg har mødt forældre, bedsteforældre, der bliver overladt og efterladt på perronen efter en anbringelse og ikke får den hjælp og støtte, de har behov for, efterfølgende.
Jeg har talt med plejeforældre, som pludselig får frataget deres plejebarn på grund af uoverensstemmelser med en kommune vedrørende vederlag – en problematik, hvor barnet bliver gidsel i systemet ...
Er tiden gået?
Jamen jeg har så meget på hjerte, men så jeg jo følge op senere.
Vi har f.eks. også foreslået fra Dansk Folkepartis side, at det skulle være sådan, at man ved store konflikter mellem kommune, plejefamilie m.m. kunne indhente en uvildig konfliktmægler.
Og så må jeg jo komme tilbage med alle de andre ting, jeg har, for det er bare så vigtigt et område.
Tak, formand.