Simon Emil Ammitzbøll-Bille (UFG), 2021-04-08:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for debatten til ordførerne og de partier, som har deltaget.
Selvfølgelig i særlig grad tak til Det Radikale Venstres ordfører, som vel nærmest sagde, at de vil støtte forslaget, men jo også tak til en række af de øvrige ordførere.
Både Venstre, Dansk Folkeparti og SF var inde på, at man kunne se på det her med, om der stadig skulle være stedbarnsadoption, eller om man hurtigere kunne få forældreskabet.
Og sådan set også tak til Venstre, der syntes, at man skulle se lidt nærmere på det, og at man måske kunne gøre noget, og til De Konservative, som foreslog, at man måske kunne lave en form for høring om det for at blive klogere og dermed jo viste en åbenhed og en nysgerrighed i forhold til at se på reglerne.
Også tak, selvfølgelig, for talen fra Enhedslisten.
Men jeg synes måske ikke, at den havde helt de samme positive sprækker, som der var hos de øvrige partier.
Det var i hvert fald en meget lille sprække – og jeg er jo forholdsvis nærsynet.
Regeringen og Socialdemokratiet var nok de mest lukkede, men jeg tilgiver sådan set ministeren, forstået på den måde, at jeg jo selv har prøvet at være minister, og jeg ved jeg godt, at udgangspunktet for systemerne er, at man er imod alt nyt, der ikke kommer fra regeringen – og det er også fair nok.
Det kunne jo godt være, at den åbenhed, der alligevel er blandt Folketingets partier, også kunne få givet ministeren større appetit på at tage diskussionen og gå ind i det mere substantielle.
For jeg synes, at det er rart at høre, at der generelt over hele linjen er et udgangspunkt, der hedder: Vi vil gerne hjælpe barnløse til at kunne få et forældreskab.
Det er jo sådan set det, jeg hører hele vejen rundt, og det er jo også det, der har været udgangspunktet og intentionen for mig med at fremsætte det her forslag.
Så er der nogle bekymringer i forhold til, om der kan være en kommercialisering i forhold til forældreskab og moderskab, og det er jo for så vidt en fair indvending.
Jeg synes måske, at det er lige festligt nok, når det er Ukraine og Indien, der bliver brugt som sammenligninger, men lad os herfra gå dybere ind i diskussionen i forhold til det canadiske.
For at være helt fair and square, hvis man kan sige sådan – hvad må man efterhånden sige med sprogpolitik og hvad ved jeg? – så kan der selvfølgelig være nogle pointer.
Og jeg vil også godt medgive Enhedslistens ordfører, fru Pernille Skipper, at der jo også er forskel i kompensationsgraden i den danske og den canadiske model.
Jeg tror sådan set, at det ville være fair nok at gøre det på den canadiske måde, men det kan man jo diskutere, og det kan også være, at der findes en mellemvariant – det ved jeg ikke.
Pointen er, at der i dag er nogle, som ikke kan blive forældre med de regler, der er, og dem kan vi hjælpe ved at lave reglerne om.
Dét er hovedpointen; det er det, jeg synes er det væsentlige; det er det, der er intentionen.
Det næste er, om det kan skabe nogle andre problematikker, og dem må vi jo så forholde os til.
Om vi så kan gennemføre lidt af det nu med de flertalskombinationer, der er i Folketinget – der skal jo være nogle fordele ved at have en etpartiregering, for der er det nemmere at lave flertal udenom, trods alt – skal være usagt.
Men det kan jo godt være, at vi kan få enkeltelementer gennemført uden om de partier, der er imod; måske i forhold til det her med, at man skal vente 2½ år med at få forældremyndigheden.
Det andet er, at jeg også synes, at man bliver nødt til at få med ind i diskussionen – og der kan det være, at det konservative forslag om en høring er en god ting – at der jo er nogle ting, der foregår på den ene eller den anden måde.
Og hvis det i øjeblikket skaber nogle gråzoneproblemer i øjeblikket, som vi faktisk ikke løser, når vi siger, at vi har nogle fine regler og så ser lidt væk fra, at der skabes gråzoner, så kunne man skabe nogle bedre forhold og noget mere tryghed og noget mere ordentlighed ved at lave regler og formalisere nogle ting, så synes jeg at det ville være en klog vej at gå.
Og det kunne man jo eventuelt få afdækket, hvis man gik høringsvejen.
Jeg forstår godt, at når man skal diskutere og tage nogle spring i forhold til nogle af de her etiske diskussioner, så kan det tit skabe vanskeligheder.
Jo større partigruppe – og der er det jo nemt kun at være en – jo større vanskeligheder kan det skabe, fordi nogle vil tænke, at det kan de godt være åbne over for, mens andre vil være helt afvisende og sige hvad nu osv.
Jeg har heldigvis været med længe nok til at vide, at i forhold til de fleste etiske spørgsmål, der bliver behandlet i Folketinget, er Folketinget meget skeptisk i begyndelsen.
Så er det lidt skeptisk, når vi kommer længere hen, og lidt mindre skeptiske, når vi kommer længere hen.
Og i de fleste af de her etiske spørgsmål er der jo en klar bevægelse, der ender med, at spørgsmålet egentlig mest handler om, hvor mange år der skal gå, og hvor mange gange vi skal stille forslagene, og hvor mange gange vi skal diskutere det grundigt igennem og sikre alle de forbehold, der måtte være, før det kommer igennem.
Altså, jeg har tidligere – da jeg første gang var løsgænger – fremsat forslag om, at homoseksuelle par skulle kunne adoptere.
Dengang var det meget kontroversielt, og jeg fik faktisk beslutningsforslaget vedtaget, men jeg var bestemt ikke den første, der havde fremsat dét forslag heller.
Og dengang var der også mange indvendinger: Uha, og hvad med barnet, og kunne det overhovedet lade sig gøre, og ville det ikke være en helt forfærdeligt måde at se børn på ved at lade homoseksuelle kunne adoptere dem?
Det er der sikkert nogle, der mener i dag, men det er i hvert fald ikke noget, som nogen har fremsat forslag om at ændre igen.
Så det kom ligesom fremad.
Men jeg synes, det er fair nok, at vi får alle indvendingerne med.
Jeg håber dog, at det ender med, vi kan lave nogle fremskridt til fordel for forældre og børn.