Morten Østergaard (RV), 2018-10-04:
Jeg var i Kolding i fredags.
Byen summede af stolthed, fordi det var Obamatime.
Der var Barackburgere, og der var Michellecookies.
Der var folk på gaden, der var danske og amerikanske flag i flagstængerne.
Hele byen sitrede ved udsigten til at høre præsidentens ord.
Og Obama gentog jo det, som han tidligere har sagt, nemlig at Danmark kæmper over sin vægtklasse.
Jeg kan huske, at statsministeren på et tidspunkt var i Det Hvide Hus og lavede sjov med, at det sagde Obama angiveligt om alle de nordiske lande, men at det skulle vi ikke være mindre stolte af af den grund.
Når jeg kom til at tænke på det, er det, fordi jeg syntes, at jeg hørte lidt af den samme stolthed i åbningstalen i tirsdags, altså stoltheden over, at Danmark er en del af EU, som har skabt fred og fremgang for generationer på en måde, som vores forfædre kun kunne drømme om, da de lå i skyttegravene og beskød hinanden; stoltheden over, at Danmark har vist verden vejen i kampen mod klimaforandringer, senest med energiforliget, hvor vi jo tog de sidste afgørende skridt hen imod, at al den strøm, der kommer ud af stikkontakten, og al den varme, der er i radiatoren, kommer fra vedvarende energi-kilder; stoltheden over et forstærket samarbejde om integration med arbejdsmarkedets parter, som har givet flere flygtninge en chance for at komme i arbejde; og stolthed over, at vores virksomheder ikke længere kigger langt efter kunderne, men i stedet for leder med lys og lygte efter medarbejdere, så de ikke skal sige nej til ordrer.
Jo, der er meget at være stolt af, og jeg synes egentlig, at statsministeren kan være stolt af sin tale.
Den lød flere steder ret radikal – måske også fordi statsministeren jo gik uden om de ting, som han så antageligvis ikke er så stolt af: glæde over det indre marked, jo, jo, men ikke et ord om de tilsyneladende fastgroede grænsebomme; fornøjelse ved flygtninges succes på arbejdsmarkedet, men ikke et ord om håndtrykspåbud og bødestraf til borgmestre, som ikke rører nye statsborgere på den retmæssige, statsafklarede facon; behovet for, at udenlandsk arbejdskraft tales op, mens indgreb mod internationale studerende på landets universiteter dysses ned; gode ord om børn og unge, men ikke én sætning om massive uddannelsesbesparelser og uddannelsesloft; smykkelov, integrationsydelse, stop for kvoteflygtninge nævnes ikke med et ord.
Og jeg forstår da egentlig udmærket, hvorfor statsministeren ikke nævner de ting, for ærlig talt er det jo ikke ting, man bør være stolt af.
Heller ikke burkaforbuddet blev nævnt – det gjorde det ellers, da Folketinget for 1 år siden holdt åbningsdebat, 85 gange, tror jeg vi har fået talt op.
Da debatten startede, gik hverken Venstre eller Socialdemokratiet ind for et forbud, men det gjorde begge partier, da debatten sluttede.
Hvorfor? Fordi dansk politik jo alt for ofte ender med at være en konkurrence om at opfinde symbolpolitik, som kan gøre Dansk Folkeparti glade.
Men fru Mette Frederiksen fik på en eller anden måde måske lidt vendt det hele på hovedet, for hvem er det, der spiser skovsnegle for at få lov til at sidde blødt på ministertaburetter eller for at bringe sig tættere på dem?
Det er vel sådan set Socialdemokratiet og Venstre.
Vi har sågar hørt hr. Martin Henriksen sige, at Dansk Folkeparti har en hel liste, en helt menu af skovsnegle, som man vil servere en for en for Venstre og Socialdemokratiet – nu, når burkaforbuddet er kommet med.
Men, men, men måske er der lys forude, for i dag siger alle jo nej til Dansk Folkepartis krav om et integrationsstop og skrotning af den succesfulde integrationsgrunduddannelse
Vi Radikale ønsker en helt ny retning for Danmark.
Vi har fremlagt en plan, som vi har kaldt »Fremad!«, med 132 rigtige, finansierede løsninger på virkelighedens problemer, som er vores søkort for, hvilken retning en ny regering skal sætte, og hvor skibet skal sejle hen.
For vi sætter ikke et nyt skib i søen, før vi er enige om retningen.
Det er vores krav, hverken mere eller mindre.
Danmark har nemlig ikke bare brug for en ny kaptajn, vi har også brug for en ny kurs, og det er kursen fremad mod et grønnere, et friere og et stærkere Danmark.
Hvor starter det?
Inden de babyer, der kommer til verden i år, er gamle nok til at stemme, kan det jo faktisk vise sig at være for sent.
Hvad skal vi så sige til vores børn, dem, der bliver født i år og kan stemme om 18 år?
Nåh ja, vandet i hanen smager måske lidt af klor, fordi vi ikke fik passet på det, og dit liv bliver afkortet af de der giftige partikler, du indånder, når du cykler ned på dit gymnasie eller din erhvervsskole, men du fik da frikadeller hver dag i børnehaven, og du møder jo aldrig en eneste med burka, når du går på gaden.
Sådan er svaret til vores børn og børnebørn – sort symbolpolitik i stedet for grøn handling.
Men det er det ikke, hvis det står til Radikale Venstre.
Vi vil gerne reducere vores CO2-udledning med 60 pct. i 2030.
Vi glæder os over, at regeringen har overtaget vores mål om 1 million elbiler på vejene.
Og når regeringen så mangler modet til at gøre op med landbrugets CO2-udledning, jamen så har vi da en plan, som man er velkommen til at overtage, nemlig at udtage en tredjedel af det nuværende landbrugsareal fra dyrkning og gøre de resterende to tredjedele giftfri og klimavenlige.
For hvis vi tør, kan vi få et grønnere Danmark. Som Radikale tror vi også på, at vores børn fortjener en bedre start på livet.
Vi vil have 4.500 flere pædagoger, så ingen oplever at stå alene en tirsdag eftermiddag med 17 unger i en daginstitution.
Vores folkeskole har for mange regler og for få penge, så vi vil give større lokal frihed og 1 mia. kr. mere til skolen hvert eneste år, så eleverne kan få bevægelse hver eneste dag, en varieret undervisning og mindst en gang om ugen komme ud at besøge et museum, en virksomhed eller en tur ud i naturen.
Når vores uddannelser sparer og sparer, bliver der nemlig længere til skole og uddannelse.
Og for os er det afgørende, at det er muligt at uddanne sig over hele landet, hele livet, og det kræver prioritering.
Det er også derfor, vi har svært ved at forstå, at vi skulle helt frem til et valgår, før Socialdemokratiet opgav uddannelsesloftet og regeringen begyndte at overveje det viselige i uafbrudte uddannelsesbesparelser.
Tør vi, kan vi gøre Danmark stærkere.
Men det kommer ikke af sig selv.
Danmark mangler akut dygtige mennesker, der kan tage fat.
Hvis vi skal have råd til en tryggere opvækst, bedre uddannelser, mere grøn omstilling, er vi nødt til at gøre det muligt for virksomhederne at hente de mennesker i udlandet, som vi mangler herhjemme.
Alt andet bliver hykleri.
For Danmark mangler ikke først og fremmest penge, men mennesker – til vores virksomheder, til plejehjem, til hospitaler.
Og spørgsmålet er, hvor længe Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti og venstrefløjen vil gamble med danskernes velfærd.
I søndags markerede man mange steder 75-året for redningen af de danske jøder under anden verdenskrig.
4 dage efter mindehøjtideligheden siger regeringen i dag nej til kvoteflygtninge endnu 1 år, med opbakning fra Socialdemokratiet.
1 uge senere, altså senest på mandag,
skal 13-årige Mint fra Køge skilles fra sin mor og lillebror, fordi de danske myndigheder mener, at hun bør leve med sin skizofrene og voldelige far i Thailand.
Og på Sjælsmark Kaserne sidder der stadig flere børn og deres familier, aktuelt 93 børn – børn, hvis forældre har fået afslag på asyl, men som ikke kan sendes ud.
Det er 93 børn, som end ikke må eje deres eget legetøj, og hvis familier ikke har eget toilet, køleskab eller lov til selv at lave mad – og de bor der i årevis.
Statsministeren sagde i åbningstalen, at han ville give alle børn de bedste muligheder for et godt liv.
Og fru Mette Frederiksen vil også gøre mere for børnene.
Men så kom dog i gang!
Disse børns kummerlige tilværelse vækker ikke følelsen af stolthed, men af smålighed.
Det er ikke et eksempel på at kæmpe over sin vægtklasse, men snarere at slå under bæltestedet.
Det er derfor, at Danmark har brug for en ny retning.
Det er derfor, at vi har givet danskerne en garanti.
Det afgørende spørgsmål er: Skal vi blive ved med at kæmpe over vores vægtklasse, eller skal vi snarere slå under bæltestedet?
Skal det være stolthed, eller skal det være smålighed?
Jeg er ikke i tvivl.
Og tør vi, kan vi sætte en ny kurs for Danmark – ikke skarpt mod højre, ikke blødt mod venstre, men den vej, og det er fremad.