Jens Rohde (KD), 2022-02-24:
Herfra skal der også lyde en fuldtonet opbakning til regeringens forslag, som handler om NATO, og en jo også – selvfølgelig – klar fordømmelse af Putin.
Men der er lige et par ting, som jeg synes kalder på et par spørgsmål, som jeg håber det er i orden at man stiller – også i den nuværende situation.
I morges hørte mange af os kommissionsformand Ursula von der Leyen sige tre ting, bl.a. at i morges har Rusland, Putin invaderet Ukraine.
Jeg vil gerne sætte spørgsmålstegn ved, om man kan sige, at det var i morges.
Jeg mener, det er en forkert fortælling, i og med at Ukraine blev invaderet tilbage i 2014, da Putin tog Krim.
Det er jo en mærkelig opsplitning, vi har lavet i den fortælling, så jeg vil gerne bede regeringen om at bekræfte, at det også er sådan, man ser det fra dansk side: at Putin allerede invaderede Ukraine i 2014.
Nu gør han det så tilsyneladende full scale, og det er jo selvfølgelig en skærpende omstændighed.
Jeg vil også i den sammenhæng sige, at selv om det måske kan lyde mærkeligt, tabte vi jo sådan set selv Ukraine den 24. februar 2013.
Det var dengang, Putin faktisk tilbød en forhandling om, hvorvidt man sådan kunne have et Ukraine, der både var en del af Den Euroasiatiske Økonomiske Union og en del af EU.
Her sagde kommissionsformand Manuel Barosso og Štefan Füle, der dengang var forhandler for Kommissionen for EU, at det kunne der under ingen omstændigheder blive tale om.
Det kunne man slet ikke diskutere.
Man kunne kun være ét sted.
Fra det øjeblik blev der lavet nogle markante ændringer i signalerne og handlingerne fra Putin, og måske, uden at det hele skal ses i bagklogskabens lys, kunne man lidt dengang have set, hvor det var, at tingene bevægede sig hen.
Det skal under ingen omstændigheder undskylde det, der bliver foretaget af Putin – det vil jeg gerne understrege – men vi er også nødt til at se på vores egen historie i hele forhandlingsforløbet med Ukraine, hvor vi jo fra EU's side gjorde det sådan, og jeg ved det, for jeg fulgte det meget tæt, at det hele kom til at handle om Julia Timosjenko, og så kom den store fortælling og den store diskussion til at gå under radaren.
Og Putin ændrede efter den orange revolution i 2004 jo allerede markant signaler.
Derfor – grunden til, jeg siger det – er spørgsmålet: Hvad gør vi så nu? Det er jo klart, at vi skal kunne vise, at NATO står stærkt, og at vi står sammen, men som andre også har været inde på, er det her jo ikke et NATO-anliggende, hvad lige angår Ukraine.
Der kommer vi så i fællesskab fra Vesten med nogle sanktioner, og det er også godt, for der skal være et politisk svar og her et økonomisk svar på det, der foregår.
For det kom vi også med i 2014, og det havde jo ikke den store effekt.
Hvilken effekt forventer regeringen at de sanktioner vil få?
Og hvis ikke de får nogen effekt på Putins adfærd, hvad gør vi så, når han om 48 timer måske har hele Ukraine?
Indfører vi nye sanktioner?
Hvis ikke de virker, hvad gør vi så?
Så opstiller Putin måske atomvåben i Belarus, i Hviderusland.
Så kommer vi med nye sanktioner, og virker de, eller virker de ikke?
Og så har vi hele spørgsmålet om full scale i forhold til Georgien, Moldova og eventuelt Serbien – vi ved det ikke – og Putins interesse for at lave sin egen sikkerhedssfære.
Hvad er perspektiverne i begrebet sanktioner og den trappe, vi har lavet dér?
Det synes jeg at vi savner en lille smule svar på.
Men med det sagt vil jeg endnu en gang understrege, at selv om jeg stiller spørgsmålene her og tillader mig at gøre det i den her alvorlige situation, for at vi kan tage tingene forfra og ikke bagfra, giver vi naturligvis fuldtonet opbakning til forslaget her og regeringens linje i det hele taget i sagen.
Tak for ordet.