Karin Liltorp (M), 2025-01-30:
Tak for ordet og tak til SF og Enhedslisten for at fremsætte forslaget.
Ptsd er en alvorlig lidelse.
Den kan ramme rigtig hårdt både personligt og familiemæssigt, og uanset om man er politibetjent, fængselsbetjent, socialpædagog eller arbejder i psykiatrien, fortjener man den nødvendige hjælp, hvis man bliver syg af sit arbejde.
Det er en naturlig del af det sociale kontraktforhold, vi har i Danmark, at samfundet tager hånd om dem, der har udført deres pligt.
Forebyggelse sker jo på den givne arbejdsplads, og her afhænger initiativerne selvfølgelig af de risici, der er forbundet med det givne arbejde.
Det er desværre nok utopisk at tro på, at vi helt kan undgå situationer, der sætter sig som traumer, men selvfølgelig kan vi dog blive bedre til at forebygge.
Det gælder også ptsd.
Psykiatri er ikke en eksakt videnskab, selv om det nogle gange fremstilles som sådan.
Hjernen er en meget finurlig størrelse, som vi stadig væk ikke forstår fuldt ud, og derfor eksisterer der jo, som I nok også ved, heller ikke en nem pillekur mod ptsd.
Men det, man ved, er, at ptsd skal tages meget alvorligt, og at hurtig behandling er altafgørende for, at det ikke sætter sig som et langvarigt handicap.
Så der skal lyde et ja tak til, at vi bliver meget klogere på området.
I den forbindelse skal vi jo huske at tænke hele vejen rundt, så vi ikke sidder fast i forestillinger om, at det kræver flere psykiatere og noget medicin som den eneste vej til at fikse problemerne.
Det handler nemlig også om alt det, der er rundt om patienten såsom gode boligforhold og adgang til meningsfulde fællesskaber, og heldigvis bliver man hele tiden klogere på behandlingsmåder.
Der er også veterancentre, der er i gang med at undersøge brugen af virtual reality i psykologisk behandling.
Denne teknologi skal skabe kontrollerede miljøer, hvor patienter kan konfrontere og bearbejde traumatiske oplevelser på en sikker måde.
Det har også vist sig, at kunstterapi faktisk kan være nyttig i behandlingen, så der findes mange forskellige behandlingsformer, og heldigvis kommer der hele tiden nye idéer og nye gode resultater.
Vi lærer hele tiden nyt, men vi skal også huske at inkludere de pårørende.
Pårørende er ofte de første til at bemærke ændringer i adfærden hos de ptsd-ramte, og de spiller en afgørende rolle i at identificere symptomer tidligt og hjælpe med at søge professionel hjælp.
Derfor skal vi i samtalen om bedre behandling huske at tænke hele vejen rundt, og det inkluderer også, at vi tænker patient- og pårørendeforeninger ind i det arbejde, der foregår om at gøre forholdene bedre.
En af de ting, jeg er lidt bange for, er, hvis vi forfalder til kassetænkning.
For psykisk sygdom respekterer desværre ikke faggrænser, og hvis vi udvælger nogle grupper til at være berettigede til en bestemt form for hjælp, mens andre ikke er berettigede til det, så er det bare uheldigt f.eks. at være den folkeskolelærer, der bliver angrebet i klasselokalet og får ptsd, hvis man så ikke tilhører den udvalgte gruppe, der har ret til speciel hjælp.
Derfor vil jeg gerne advare imod, at man tænker for meget i kasser, men at man tager udgangspunkt i, at folk har fået en meget alvorlig lidelse, og at det er dér, vi skal sætte ind.
Jeg er glad for, at SF og Enhedslisten igen sætter fokus på området.
Som andre partier stemmer vi nej til det konkrete beslutningsforslag, men der skal lyde et stort ja til, at vi kigger videre på, hvilke muligheder der er, hvordan vi kan sætte bedre ind, og hvordan vi kan blive bedre til at behandle, så vi kan sikre, at så mange som muligt får hurtig behandling.
For det er dét, vi ved virker.
Som det allerede er blevet nævnt, bliver der jo sat i gang i et analysearbejde, og det tror jeg netop repræsenterer de flestes holdning, nemlig at der skal gøres noget.
Analysearbejdet er ligesom udgangspunktet for, at vi kan komme videre.
Jeg kan jo kun gentage min pointe om, at det jo er godt at tage udgangspunkt i nogle højrisikogrupper, hvor der skal kigges på forebyggelse, men jeg håber ikke, det leder til, at vi så ekskluderer andre grupper, som ikke er nævnt i det her.
Jeg vil gerne have, at man har fokus på problemet, hvem det er, der bliver ramt – og selvfølgelig skal de have behandling – i stedet for at tænke i kasser i forhold til at løse problemet.