Kim Edberg Andersen (NB), 2023-06-01:
Tak for det, formand.
Jeg vil lige starte med at nævne, at kræftbehandlingen i Danmark virker ret godt.
Den virker faktisk så godt, at hvis man har en stærkt invaliderende kvindesygdom, som ødelægger fertiliteten, bliver den oftest opdaget, når man har kræft.
Altså, endometriose fanger vi ofte, fordi man tror, man har kræft, og vupti, så finder man den.
Vi har nemlig prioriteret kræft rigtig højt.
Og som vi fik at vide, da vi havde foretræde af de her mennesker: Kræftbehandling virker, fordi der jo er hele teams; vi har set, at teams virker.
Det er en klar prioritering, så selvfølgelig virker prioriteringer.
Derfor er det faktisk også en rigtig god debat, for prioriteringer virker.
Psykiatri har vi snakket om.
Det har der været snakket om, al den tid jeg kan huske.
Nu prioriterer vi det.
Lad os håbe, vi når at få det prioriteret færdigt, inden politikerne mister interessen for at prioritere psykiatri, for det er invaliderende.
Vi kan se, at vores unge mennesker i Nordjylland kommer hurtigere ind i systemet, end vi kan få dem behandlet.
Og det kan vi ikke betale os fra, for vi mangler teknisk set bare sådan noget simpelt noget som psykologer og psykiatere, der er uddannet til det.
Der har vi glemt at prioritere.
Prioriteringer er vigtigt.
Men jeg tror også, en samtale med vores medborgere er vigtig.
Det er samtalen om: Hvad var anderledes, da jeg kom til skade, da jeg var dreng, og man – hvis man fik lov til det af sine forældre – med en brækket finger kunne tage ind den dag eller dagen efter, eller når den til sidst havde været øm i en uges tid, og faktisk gå direkte ind på skadestuen?
Man kunne gå direkte ind på skadestuen.
Man skulle ikke ringe først, for der var sådan ligesom en samfundsaftale mellem skatteborgere og system om, at man kunne komme på skadestuen, når man havde brug for at komme på skadestuen – ikke hvis man var faldet og havde slået sig, eller man var en lille smule bekymret for, om en bule nu udviklede sig til et eller andet deformt, og man blev det næste »Klokkeren fra Notre Dame«-væsen, eller om den faktisk gik i sig selv, som alle andre buler tidligere havde gjort i generationer i familien.
Så vi skal som politikere have modet til måske også at turde den samtale – samtalen med danskerne om, at vi har verdens bedste sundhedsvæsen, så længe vi også sætter pris på det og ikke udnytter det og faktisk heller ikke misbruger det.
Nogle gange misbruger danskerne sundhedsvæsenet, og vi kan alle sammen være skyldige i det.
Jeg peger ikke fingre ad nogen.
Og så har man en tendens til at gå i chok i stedet for måske at ringe til en, som har prøvet noget lignende, og have den samtale.
Hvordan løser vi det?
Er det, fordi vi er blevet for dårlige til at snakke med hinanden som mennesker?
Har vi ikke store nok vennekredse til, at hvis man har en eller anden problemstilling med purken, er der en anden, der også har prøvet det?
Er det simpelt hen det, der er sket?
Er det en samfundsudvikling?
Er det noget, vi skal finde os i?
Eller har vi bare ikke turdet tage samtalen som politikere?
For det lyder jo ikke ret godt i en debat op til et folketingsvalg, at man siger: Nu skal I for øvrigt også til at tage jer sammen, vælgere, for I bruger alt for mange penge på at komme på skadestuen med Yrsa, når hun skal have plaster på.
Det er svært sådan at få rigtig mange stemmer fra familiefædre og -mødre lige der.
Og alligevel har vi de her debatter, men vi når ikke helt i mål.
Jeg tror også, vi skal til at kigge på – og det er fuldstændig rigtigt – det her med den samtale med patienterne, men vi får det til at lyde, som om vi skal have en samtale lige til sidst, når de er ved at dø.
Men måske skal vi have en samtale tidligere og lade fagpersonerne snakke med.
Når jeg kommer ind som 80-årig, og de tager en blodprøve på mig, og de kan teste mig for alt, og jeg har 79 sygdomme, men det faktisk er, fordi jeg har ondt i fingeren, at jeg er der, så er det ikke sikkert, jeg har lyst til at blive behandlet for resten.
Som Konservatives ordfører, hr. Per Larsen, siger, er det jo voldsomt, at man ikke kan have råd til at købe sin medicin, og man faktisk ikke rigtig kan mærke det.
Så er der et problem et eller andet sted.
Så har vi overbehandlet af det bedste hjerte, men vi har jo så samtidig brugt vores ressourcer.
Så jeg tror, vi som politikere har to vigtige samtaler, vi skal tage.
Jeg blev jo chokeret over at se, at vi havde så mange læger, og at de aldrig har været mindre effektive i vores region.
Og det er jo ikke, fordi lægerne ikke laver noget.
De laver noget hele tiden.
De er bare ikke effektive i behandlingen.
Har vi gjort noget forkert dér?
Har vi simpelt hen lavet et system, der gør, at man bliver nødt til at læse en ph.d., før man bliver rigtig læge, for ellers bliver man aldrig noget stort inde i sundhedsvæsenet?
Men det er da også forkert.
Altså, der skal vi da også se indad og gøre noget ved det.
Sluttelig vil jeg faktisk gerne give ros.
Det er altid behageligt at have med det her udvalg at gøre.
Der er ikke nogen, der har kastet sten eller noget efter mig endnu.
Vi er uenige, og vi skilles i mindelighed.
Men jeg vil bare sige til hr. Peder Hvelplund uden at kaste en sten: Når du siger, vi skal investere i det offentlige sundhedsvæsen, er forskellen på Enhedslisten og Nye Borgerlige dér.
Jeg vil bare gerne investere i et godt sundhedsvæsen, og så er det faktisk ikke så vigtigt for mig, om det er offentligt eller privat.
Og som håndværker ved jeg bare, at konkurrence har en tendens til at gøre, at man får noget, der er godt.
Så kan hr. Peder Hvelplund sikre, at vi har to konkurrerende offentlige sundhedsvæsener.
Det kan jeg leve med.
Jeg vil bare gerne have, at vi får en lille smule mere konkurrence.