Mette Abildgaard (KF), 2024-05-08:
Jeg anerkender til fulde, at der er masser af dilemmaer i den her sag.
Jeg anerkender det til fulde, og jeg har også haft masser af overvejelser frem og tilbage om, hvad der var det rigtige at gøre i den her sag.
I Det Konservative Folkeparti kommer vi til at stemme for det her lovforslag, og det gør vi, fordi vi synes, det er rigtigt at give den bemyndigelse til Ankestyrelsen, der gør, at man har hjemmel til at udføre de opgaver, DIA i dag udfører, såfremt det viser sig at skulle blive nødvendigt.
Men jeg vil også understrege, at jeg med hele min krop og sjæl håber, at det ikke bliver nødvendigt, for jeg synes ikke, det er hensigtsmæssigt, at den opgave skal over og ligge i Ankestyrelsen.
Tanken med lovforslaget er at skabe det her sikkerhedsnet, og så er spørgsmålet: Hvor sikkert er sikkerhedsnettet egentlig?
Det har jeg også meget direkte spurgt ministeren om ad flere omgange.
Der kan være en risiko for, at man skal til at genforhandle de samarbejdsaftaler, man har med de respektive lande, som gør, at det de facto bliver umuligt at fortsætte adoptionsprocesserne.
Det kan der være en risiko for.
Men hvad kan vi ellers gøre?
Vi kan ikke rigtig gøre andet i forhold til dem, der allerede er matchet.
Så på den måde er det, som jeg ser det, det bedst mulige skridt, men der er ikke nogen garanti for, at det er et sikkerhedsnet, der griber.
Jeg synes, det er fuldstændig relevant at sætte spørgsmålstegn ved sammenblandingen af formidling, tilsyn og kontrol.
Men jeg bliver også betrygget, når jeg bl.a. kan se, at Institut for Menneskerettigheder ikke peger på det i deres høringssvar; når jeg kan se i det høringssvar, som ministeriet giver, at de peger på den meget store forskel, der jo selvfølgelig er på en privat organisation og en offentlig myndighed, i forhold til hvad man er underlagt af lovgivning såsom forvaltningsloven og offentlighedsloven.
Derudover fører Socialministeriet tilsyn med Ankestyrelsen, som man gør i over- og underordnede forhold med en styrelse.
Der er også en ombudsmand, der kan vælge at kigge på sager, og Rigsrevisionen kan også vælge at kigge på sager.
Så det er jo ikke, fordi der ikke er nogen, der fører tilsyn med en styrelse.
Derfor er jeg egentlig blevet betrygget i forhold til at anvende det her som en nødløsning.
Men nej, jeg synes ikke, det skal være en permanent løsning.
Det her er en løsning på den helt korte bane, som forhåbentlig aldrig nogen sinde bliver aktiveret, og derfor synes jeg, det var rigtig godt, at der kom en solnedgangsklausul ind i det her lovforslag, hvilket vi i øvrigt burde have i meget mere af den lovgivning, vi laver her i salen.
Der er rigtig mange opgaver, der venter på adoptionsområdet, og jeg synes også, at man kan mærke på den debat, der er i salen her, at der er mange, der er engageret, og som også har en frustration på lidt forskellige områder.
Men jeg tror, der er et fælles ønske om at få lavet den nødvendige historiske afdækning, der er brug for.
Jeg har lige mødtes med to på mit kontor i dag, som begge var forældre til børn, der er blevet adopteret til Danmark, og som nu stod og var i tvivl om deres børns historik, og som oplevede, hvordan man kan have det svært med sin identitet, når man er adopteret, på grund af den tvivl, der er skabt, og i sagens natur, fordi man er vokset op i et andet miljø end det, man er født i.
Det er ikke noget, vi skal tage let på.
Jeg synes, at udfordringerne med de PAS-opgaver er meget alvorlige.
Jeg er glad for, at der er lagt et forhandlingsspor ind, hvor vi skal adressere det.
Det skal vi til fulde anerkende.
Det ene udelukker ikke det andet.
Jeg håber, vi kan finde en midlertidig løsning i forhold til at lade DIA køre de her sager i mål, og så håber jeg, at vi kan få nogle drøftelser om, hvad der skal til for at give den her forsamling den tryghed, der skal til for at fortsætte de transnationale adoptioner.
Før fru Katrine Daugaard også stiller mig spørgsmålet om, af hensyn til hvem man skal gøre det, kan jeg næsten lige så godt selv svare på det.
Der tror jeg faktisk, fru Katrine Daugaard og jeg er fuldstændig enige om, at man aldrig skal gennemføre en transnational adoption af hensyn til et forældreløst par.
Jeg har selv stået i den situation at have svært ved at få børn og skulle forholde mig til tanken om, hvordan min identitet ville være, hvis ikke jeg fik børn, og det tror jeg er et af de største og sværeste spørgsmål, man kan stille sig selv som forælder.
Men det skal aldrig være hensynet til forældrene, der gør, at man gennemfører en adoption.
Det skal ene og alene være, fordi der er en tro på, at det kan give barnet nogle livsbetingelser, som det ellers ikke ville have fået, fordi der ikke er nogen i familien eller i nærområdet, som er villige til at adoptere barnet, og fordi der ikke er mulighed for en lokal adoption.
Det er der, med de retningslinjer, der opstillet, at den transnationale adoption skal sættes i værk, og så skal det selvfølgelig foregå i overenstemmelse med alle gældende regler.
Jeg anerkender alle de dilemmaer, der ligger i det her lovforslag, men når vi i Det Konservative Folkeparti kommer til at stemme for det, så gør vi det, fordi vi har et håb om, at det kan være et sikkerhedsnet, omend vi anerkender, at det her sikkerhedsnet ikke er så finmasket, som vi kunne have drømt om.
Men for at vi kan skabe det, tror jeg, det kræver en mere langsigtet løsning på det her område.