Ole Birk Olesen (LA), 2024-12-11:
Der var engang i Danmark, hvor vi ikke havde en regering Mette Frederiksen I eller en regering Mette Frederiksen II.
Dengang blev der lavet finanslovsaftaler, hvor man afskaffede formueskatten, hvor man reducerede efterlønnen, hvor man tog et opgør med en 105 pct.s registreringsafgift på biler.
Det var store grundlæggende ændringer af det danske samfund gennemført i finanslovsaftaler.
Siden vi fik den første Mette Frederiksen-regering og nu har den anden Mette Frederiksen-regering, har vi i stedet haft historisk høje offentlige forbrugsvækster.
Hver finanslov handler bare om at bruge flere penge end året før, og den aktuelle finanslov bruger 3 pct. flere penge end dette års finanslov.
Pengene fosser ud af statskassen under Mette Frederiksens regeringer.
De vigtige reformer gennemfører man ikke.
Det, der betyder noget for det danske samfunds strukturer, gør man ikke noget for.
Lad mig nævne to væsentlige dagsordener, som ikke bliver håndteret i de år, hvor vi har fru Mette Frederiksen som statsminister.
Vi har et behov for at skabe et velfærdssamfund 2.0; ikke den socialdemokratiske velfærdsstat, vi kender i dag, men et nyt slags velfærdssamfund.
Det skal være et nyt slags velfærdssamfund, hvor borgeren oplever en højere grad af selvbestemmelse, når borgeren har behov for ydelser fra det offentlige, hvor der er mere frit valg til at gå til den leverandør, som kan levere den bedste ydelse, den bedste service, for de penge, som vi her i Folketinget eller som kommunerne har besluttet at bevilge til en bestemt slags velfærdsservice.
Vi har behov for et samfund, hvor dem, der producerer velfærdsservicen, konkurrerer med hinanden om at gøre det bedst muligt for borgeren med de penge, der er nu engang er til rådighed, og hvor det er lige så naturligt, når man skal have sin plejehjemsydelse eller sin børnepasningsydelse, at der gøres en indsats for at komme kundens behov i møde, som der er, hvis du går til en købmand eller en slagter eller en frisør; for hvis man ikke gør det godt nok som den, der leverer servicen, så kan kunden gå et andet sted hen.
Det har vi også behov for, når folk står og har behov for velfærdsservice, altså at der er konkurrence om kundernes gunst.
Vi har behov for et velfærdssamfund 2.0, hvor der er plads til individuelle ønsker, for det er jo ikke sådan, at vi alle sammen ønsker det samme.
Der er ikke, som man siger på engelsk, en one size fits all-model her.
Det er ikke ligesom at købe en sok i en tøjbutik, hvor det, hvis du har mellem størrelse 40 og 45, er den samme slags sok, du kan bruge.
Der er faktisk både behov for et individuelt tilbud til fru Jensen og et nyt individuelt tilbud til hr. Hansen, når man f.eks. som ældre har behov for service.
Det kan den her måde at håndtere det på i den socialdemokratiske velfærdsstat ikke håndtere, altså at folk er forskellige og har behov for noget forskelligt.
Vi har behov for, at der er en lyst til at opfinde nye måder at gøre tingene på, og at man ikke altid gør tingene på den samme måde, som man hidtil gjort, men at folk, der har nye idéer, kan starte deres eget og tilbyde velfærdsservice på en ny måde.
Vi har behov for, at folk, som er ansat i den offentlige sektor, kan udleve deres drømme om at drive selvstændig virksomhed, i stedet for at der kun er én ting at gøre, hvis man er sygeplejerske eller lærer eller pædagog, og det er at blive ansat hos kommunen eller hos regionen.
Der er ikke andre arbejdsgivere, man kan gå til, og man kan heller ikke starte sit eget, for der er ikke en mulighed for at levere en konkurrerende service med den offentlige sektor.
Det er det, vi beskriver som velfærdssamfund 2.0, og det er noget af det, som der intet gøres for af de forskellige Mette Frederiksen-regeringer, vi har og har haft i det her land.
Vi har behov for et samfund, hvor borgere, som går på arbejde, oplever mere overskud i hverdagen.
Vi har i Danmark et af verdens højeste skattetryk.
Det rammer både virksomheder og lønmodtagere.
Det betyder, at der, når først skatten er betalt i Danmark, er forholdsvis få penge til rådighed for vores almindelige hverdagsforbrug.
Der er formentlig ikke nogen folkeslag i verden, der går mere i discountbutikker for at købe deres fødevarer.