Søren Søndergaard (EL), 2024-04-12:
Tak, formand.
Tak til udenrigsministeren for redegørelsen.
Jeg synes jo, at man, når man sådan kigger rundt, må starte med at sige, at det faktisk ikke ser særlig godt ud.
Det ser faktisk sort ud, når vi kigger på Europarådets og OSCE's område.
Der er meget få lyspunkter, og der er rigtig mange negative udviklinger.
Ruslands invasion ligger år tilbage, men den fortsætter jo, og det går vel, må man sige, i den forkerte retning – der er stadig større civile tab osv.
Vi ser, at det dér, hvor man kunne arbejde for demokratiske fremskridt, absolut ikke er sket.
Det gælder Rusland, Aserbajdsjan, Tyrkiet osv.
Vi ser også en demokratisk forvitring.
Vi snakker måske ikke nok om udviklingen i USA, men udviklingen i USA repræsenterer jo en demokratisk forvitring, hvor den politiske samtale er gået fuldstændig i stå, hvor man ikke engang kan blive enige om at lave en bevilling til Ukraines kamp for at bevare deres selvstændighed, hvor alt er gået op i politisk taktik mellem de to partier, som mere og mere er maskiner for ambitioner for mere eller mindre ekstreme kræfter, og hvor det er meget svært at se, hvor der er de kræfter, som ligesom peger på en vej ud af den situation.
Vi ser jo så en række lande, også i vores nærhed, hvor der er direkte tilbageslag for retsstaten.
Ungarn er jo et tydeligt eksempel.
Men vi kan så til gengæld sige, at Polen er en undtagelse fra det.
Så det billede er jo ikke særlig positivt, og derfor må vi også sige, at den rolle, som Europarådet og OSCE er tænkt til at spille med at forsøge at forsvare demokrati og menneskerettigheder og forsvare fred, sikre våben, nedrustning osv., er en vigtigere opgave end nogen sinde.
Og hvis den forsvinder, er det ikke bare et kæmpe tilbageskridt aktuelt, hvor de konflikter, jeg skitserede her, kan blive forstærket og udvikle sig, men vi kan også risikere, at den aldrig nogen sinde kommer igen, selv ikke når nogle ting vender.
Det kan jeg komme tilbage til, når jeg diskuterer spørgsmålet om OSCE.
Men det vil være et reelt problem.
Der var mange, da vi diskuterede det i Europarådet, som var utrolig bange for Reykjaviktopmødet, for de sagde: Hvad kan det ikke føre til?
Der var jo en reel risiko for, at det kunne have ført til tilbageskridt, og at de standarder, vi havde opnået, ikke blev styrket, men blev undermineret.
Det lykkedes på Reykaviktopmødet at fastholde Europarådets fundamentale karakter og fastholde og genbekræfte organisationens opgaver, og det lykkedes ovenikøbet, som flere har været inde på, at tilføje nye opgaver som f.eks. skadesregisteret for Ukraine.
I forhold til OSCE kan man jo stille det spørgsmål, det har vi også gjort ved tidligere debatter, hvorfor man opretholder det, når organisationen på mange måder er handlingslammet.
Det er jo en konsensusorganisation, hvor Rusland kan nedlægge veto, som flere har været inde på.
Det er faktisk godt at have et sted, hvor man kan skændes, og hvor er det, vi kan skændes med russerne, hvis det ikke er henholdsvis i FN og i OSCE?
Det er meget svært at se, hvor de steder er, og derfor har det jo en funktion alene dér, fordi man så på trods af skænderiet kan se, om der er nogen muligheder for at finde nogle fredelige løsninger.
Så skal vi også huske, at man jo bliver nødt til at arbejde for, at OSCE varetager de opgaver, som ikke bare kan lægges ind under konfrontationen med Rusland.
Man skal huske hele Centralasien, altså Usbekistan, Kasakhstan, alle »stan«-landene, som udgør kæmpemæssige områder, og hvor understøttelsen af demokrati og menneskerettigheder, for at det ikke skal føre til nye krige, nye flygtningestrømme, mere ustabilitet, er helt afgørende.