Astrid Krag (S), 2020-12-08:
Med beslutningsforslag nr. B 49, som vi skal drøfte her i dag, foreslås det, at regeringen i dette folketingsår skal gennemføre to initiativer på retssikkerhedsområdet.
For det første skal der oprettes en retssikkerhedsfond, der skal sikre kompensation og rådgivning til udsatte borgere med handicap, som uretmæssigt har fået afslag på hjælp fra kommunen.
Og for det andet skal der indføres opsættende virkning i alle sager om nedsættelse og frakendelse af hjælp på handicapområdet.
Det vil sige, at i alle tilfælde skal borgeren bevare retten til hjælp, indtil Ankestyrelsen har truffet afgørelse i sagen.
Jeg tror ikke, at der er en eneste af os her i salen, der er upåvirket af de fortællinger, vi hører fra borgere med handicap, eller når vi ser Ankestyrelsens omgørelsesprocenter.
Jeg kan ikke tydeligt nok gøre det klart, at kommunerne ikke skal anvende no-cure-no-pay-konsulenter til at spare på hjælpen til personer med handicap, at det ikke er i orden, når kommuner indfører stopurstyranni, og at det ikke er godt nok, når Ankestyrelsen ændrer eller hjemviser mere end halvdelen af alle påklagede sager om hjælp til børn med handicap.
Jeg deler fuldt ud forslagsstillernes bekymring for retssikkerheden, men jeg mener ikke, at beslutningsforslaget her indeholder de rigtige redskaber.
For det første vil beslutningsforslaget have store økonomiske konsekvenser.
Forslagsstillerne angiver, at retssikkerhedsfonden i opstarten skal finansieres via reserven og herefter af indbetalinger af kommunernes besparelser på forkerte afgørelser.
Men en rimelig kompensation for borgeren svarer sjældent til kommunens eventuelle besparelse.
Kommunen har f.eks. ikke sparet noget ved at træffe en forkert afgørelse om, at en borger ikke skal have et hjælpemiddel, som kommunen har stående på sit hjælpemiddeldepot.
Der er altså ingen besparelse at indbetale til fonden.
I sager om kontante ydelser er det allerede sådan i dag, at hvis Ankestyrelsen ændrer kommunens afgørelse, gælder det med tilbagevirkende kraft.
Her er der altså heller ikke nogen besparelser, som kommunen kan indbetale.
Derudover er der udgifterne til den ekstra administration, for både fonden og kommunerne ville skulle bruge ressourcer på at udmåle kommunens besparelse og kompensation.
Og så er der et grundlæggende spørgsmål om, hvorvidt kompensation overhovedet vil virke som et incitament for, at kommunerne træffer de rigtige afgørelser.
For løbende kontante ydelser, som f.eks. merudgifter, er det sådan i dag, at kommunen skal udbetale ydelsen med tilbagevirkende kraft, hvis de har truffet en forkert afgørelse.
Men omgørelsesprocenten i sager om løbende kontante ydelser adskiller sig ikke markant fra omgørelsesprocenten i øvrigt.
Der ses altså ikke nogen incitamentsvirkning.
Hvis vi ser på forslaget om opsættende virkning, vil det medføre store ekstraudgifter, da der skal ydes hjælp i den periode, hvor Ankestyrelsen behandler sagen, uanset at kommunens afgørelse om frakendelse eller nedsættelse er helt korrekt.
Det må også forventes, at mange flere borgere vil klage, fordi de dermed får ret til hjælp, mens Ankestyrelsen behandler sagen.
Det er udgifter, som staten og kommunerne skal finde pengene til på budgetter, der i forvejen er pressede, og vi risikerer derfor, at beslutningsforslaget vil medføre det modsatte af intentionen, nemlig at retssikkerheden forringes.
Uanset at jeg deler bekymringen for retssikkerheden, kan jeg heller ikke støtte beslutningsforslaget, fordi jeg grundlæggende er uenig i kuren.
Det er min holdning, at vi ikke opnår bedre retssikkerhed ved at straffe kommunerne og ved at bruge kræfterne, og pengene for den sags skyld, på det, fremfor på det egentlige, som er målrettet at arbejde med og understøtte at styrke retssikkerheden, så borgerne får den rigtige afgørelse første gang.
Jeg anerkender fuldt ud, at der i visse tilfælde og visse situationer kan være brug for en løftet pegefinger, og den kan Ankestyrelsen løfte.
Det er da bestemt en del af retssikkerheden.
Men den løftede pegefinger skal følges op af dialog og støtte til at gøre det bedre, f.eks. via målrettede taskforce-forløb ude hos kommunerne.
Hvis vi vender os mod borgersiden, har jeg også svært ved at se, at kompensation fra en retssikkerhedsfond vil være en afgørende forskel.
En borger, der har fået frakendt eller nedsat sin socialpædagogiske støtte, har ikke brug for en lille pose penge for enden af et langt klageforløb.
Borgeren har brug for, at kommunen træffer den rigtige afgørelse første gang.
Dét er den rigtige retssikkerhed, og derfor er der iværksat en række tiltag for at forbedre retssikkerheden.
Det drejer sig bl.a. om de midler, der blev afsat med satspuljeaftalen for 2018-2021 til en handlingsplan til styrkelse af kvaliteten af sagsbehandlingen på handicapområdet og Ankestyrelsens læringsinitiativer.
Men også initiativer om pårørendekonsulenter og bedre ledelsestilsyn på handicapområdet, som jo indgår i den aftale om reserven, som vi netop har indgået.
Jeg vil også fremhæve Ankestyrelsen, der overvåger sagerne på kommuneniveau med henblik på at gribe ind, hvis der er behov for at iværksætte initiativer.
Det kan f.eks. være at rejse en tilsynssag om lovligheden af en kommunes generelle praksis som led i det kommunale tilsyn.
Effekten af det har vi netop set med Ankestyrelsens undersøgelse af brugen af private konsulenter på socialområdet, hvor Ankestyrelsen satte foden ned og stoppede kommunernes brug af no-cure-no-pay-konsulenter til at forberede afgørelser.