Peter Hummelgaard Thomsen (S), 2017-12-07:
Jeg beklager.
Der er langt herop nede fra bageste række.
Lad mig starte med at sige tak for debatten i dag til de ordførere fra Folketingets partier, der har stillet op til den her diskussion.
Vi er jo selvfølgelig kommet vidt omkring i debatten, og jeg synes også, at det har været en vigtig debat.
Lad mig starte med at takke SF, Enhedslisten, Alternativet og De Radikale for opbakningen til det her forslag, og lad mig dernæst udtrykke min ærgrelse over, at regeringen har taget den stilling, som den har, til det her forslag.
For jeg blev, som jeg også tidligere har fremført i debatten, oprigtigt og måske endda glædeligt overrasket, i hvert fald meget glad, da jeg læste skatteminister Karsten Lauritzens udtalelse i Mandag Morgen her i slutningen af oktober, hvor han, bare for at gentage citatet, sagde, at det er en tanke værd, om man kan lave en bund.
Det er i hvert fald ikke Danmark, der vil være bagstopper for den diskussion, det vil nok nærmere være en række lande, som de facto har gjort det til deres nationale forretningsmodel, at man betaler meget lidt i selskabsskat i de lande, Luxembourg og Irland, sagde altså skatteministeren.
Efter min og Socialdemokratiets mening rammer man her sådan set hovedet på sømmet og adresserer den problemstilling, der er, nemlig at vi i en lang, lang årrække efterhånden har været i et nedadgående ræs mod bunden på selskabsskattesatsen i Europa og i den vestlige verden.
Skatteministeren anfører så også i sine bemærkninger – det gjorde Venstres ordfører også – at der jo er mange diskussioner i det her.
Det er vi jo sådan set enige i.
Der er diskussionen omkring selskabsskattebasen, der er en diskussion, som i det hele taget også handler om gennemsigtighed, der handler om skatteundgåelse, skatteunddragelse, regulering af skattely og alt muligt andet, som er en helt anden diskussion.
Men ikke desto mindre kan man jo ikke lukke øjnene for det her ræs mod bunden, hvor selskabsskattesatsen siden 2003 er blevet sænket 102 gange alene i EU's 28 medlemslande – altså 102 gange.
Det er jo noget, der vidner om, at når ét land sænker, så sænker det næste, og så sænker det næste.
Som jeg også nævnte og har nævnt tidligere i debatten, har USA jo sidste fredag lagt op til endnu en markant sænkning af deres selskabsskattesats fra 35 pct. til 20 pct. Det vil få andre europæiske lande til at overveje et lignende træk, fordi det er den herskende logik.
Det her er jo et af de områder, hvor det giver mening for EU som et stærkt samarbejdsorgan, også som en stærk myndighed, som en stærk politisk union at træffe en beslutning og sige: Vi er altså nødt til at fastlægge et gulv for, hvor langt vi egentlig mener at det er bæredygtigt både politisk og økonomisk for de enkelte lande at gå ned.
Man kan diskutere, hvor den bund skal være.
Vi har i beslutningsforslaget ikke lagt op til, at det skal fastsættes her i dag, eller at man skal arbejde videre med det, men det naturlige udgangspunkt ville være at spørge: Hvad er selskabsskattesatsens gennemsnit den dag i dag?
Den er på 21,5 pct.
Det ville jo være et udmærket udgangspunkt, hvor vi ved, at de enkelte lande så kan indkræve et skatteprovenu fra de selskaber, som opererer i landene, som de enkelte lande så også kan investere i deres infrastruktur, i uddannelse, man kan investere i tryghed for sine borgere, man kan sikre, at der er en offentlig sektor, der fungerer, alle de øvrige elementer, som vi også ved er forudsætningen for, at virksomheder kan drive virksomhed og tjene penge og skabe arbejdspladser til gavn og glæde for alle.
Derudover har der været nogle interessante ting fremme i debatten i dag.
For det første blev det af en række partier nævnt, at man ikke er interesseret i en EU-harmonisering af skattepolitikken.
Man mener, at skattepolitikken er et nationalt anliggende.
Det er afhængigt af, hvordan man indretter det her.
Det kan jo være en aftale mellem EU-landene om en bund.
Man kan også helt vælge at sige: Vi indretter det på en sådan måde, at det hænger sammen med en konsolidering af selskabsskattebasen eller andre ting, sådan at man overdrager suverænitet.
Men jeg vil bare sige, at det ikke behøver at være et argument for ikke at støtte beslutningsforslaget, at man ikke ønsker, at EU skal fastsætte de enkelte medlemslandes skattepolitik, for man kan fint beslutte sig for at blive enige blandt de 28 EU-medlemslande og for den sags skyld, som hr. Christian Juhl nævnte i sin ordførertale, lade andre lande uden for EU samtidig også tilslutte sig og sige: Vi vil forpligte os til at have en bund, som gør, at det er konkurrencemæssigt bæredygtigt, at det er økonomisk bæredygtigt, og at det samtidig også understøtter, at man kan have en velfærdssektor i de enkelte lande.
Det kan man rent faktisk godt.
Derudover er det også blevet fremført i debatten en række gange, at hvis man helt fjernede selskabsskatten, ville det betyde øget produktivitet, det ville øge reallønnen, ja, man fik næsten indtrykket af, at det ville føre med sig, at der ville flyde mælk og honning i gaderne.
Skatteministeren nævnte det i Mandag Morgen, nemlig Irland og Luxembourg.
Her er det måske mest interessant at kigge på Irland, for det er jo et land, der er interessant på rigtig mange planer.
Men det er måske særlig interessant at se på: Holder det her med, at man vil få markant stigende realløn, hvis det er, at man ingen selskabsskat har?
Holder det, at det vil føre til meget større produktivitetsfremgang?
Det er der meget der tyder på ikke er tilfældet. I hvert fald har der jo over det sidste års tid været en diskussion – nogle har måske fulgt med i særdeleshed i Financial Times, som lige har valgt at døbe det irske eksempel leprechaunomics, altså efter de her små grønne irske dværge eller nissemænd, afhængigt af temperament – hvor Irland er en særlig case.
Der er intet andet land i den vestlige verden, hvor der er så stort et gab mellem på den ene side, hvor stort bruttonationalproduktet er, og på den anden side, hvor stor bruttonationalindkomsten er.
Der er intet andet land, hvor det på papiret ser ud, som om man har rigtig, rigtig mange investeringer, man har et stort og stigende bruttonationalprodukt, men omvendt har det ikke givet sig udslag i nogen reallønsfremgang.
Man har en enorm ulighed, man har en underfinansieret offentlig sektor, man har en i det hele taget faldende velfærdsservice.
Og det synes jeg er værd at have med i den her debat.
Det var også derfor, jeg nævnte tidligere i debatten, at jeg stiller mig mere end almindeligt tvivlende over for, om forudsætningerne i Finansministeriets svar til hr. Joachim B. Olsen på det spørgsmål, han havde stillet, holder i længden.
Det er i hvert fald noget, vi i Socialdemokratiet vil arbejde videre med.
Til sidst vil jeg sige, at vi jo også udmærket er klar over, at det her ikke er noget, der kommer til at ske i morgen.
Det er heller ikke noget, der kommer til at ske i overmorgen.
Men da vi – både her i det danske Folketing og også andre steder – for i hvert fald et årti siden begyndte at diskutere udfordringerne med skattely, var der heller ikke nogen, der nogen sinde havde regnet med, at man ville være nået så langt, som man trods alt, med alle de kritikpunkter, der er at anføre, er nået her 10 år efter i kampen og bestræbelserne på at bekæmpe skattely.
Der har så været både LuxLeaks, Swiss Leaks, Panama Papers og nu også Paradise Papers, som har afsløret, hvor omfattende det egentlig er, og som også har været en politisk hjælpende hånd.
Men ikke desto mindre er det her, tror jeg – og det er jo derfor, jeg sagde tidligere, at jeg troede og håbede på, at skatteministeren var fremsynet, hvilket så ikke er tilfældet – det næste skridt i kampen for at sikre, at man har et provenu, så man kan investere i ordentlig velfærd, og ikke mindst også nogle fair konkurrenceforhold for virksomheder og mellem stater.
Det bliver altså ikke til noget i morgen, det er vi udmærket godt klar over.
Det gør det jo i særdeleshed ikke, fordi det tegner til, at der er et flertal i Folketinget, der ikke vil stemme det her beslutningsforslag igennem.
Vi vil utrætteligt arbejde videre med de her ideer, og vi håber på, at det en eller anden dag vil kunne lade sig gøre at overbevise både partiet Venstre og også andre af de partier, der har erklæret modstand – ligesom det jo er lykkedes, når det handler om kampen mod skattely – om, at det her rent faktisk er både sundt, fornuftigt og økonomisk bæredygtigt, og at det i virkeligheden er det, der skal til, også hvis man vil modvirke de tendenser, der er i tiden, med stigende ulighed og fremgang for højrepopulisme og alskens andre negative ting, som vi oplever for tiden.
Tak for ordet.