Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2018-02-06:
Der er sådan nogle debatter, der bliver ved med at dukke op.
Så får man fjernet nogle af stenene, og så burde man være kommet videre.
Jeg troede faktisk, at det, at vi afskaffede forældelsesfristerne, ville være det, der gjorde, at man godt kunne komme med den statslige undskyldning.
Altså, det troede jeg bare, for jeg har jo hørt systemet, også når vi selv har haft regeringsmagten, reagere på en opfordring til, at man skulle komme med en statslig undskyldning.
Og der har det typisk været sådan noget med, at det går slet ikke, og der er forældelsesfrister og erstatninger – der er mange ting i vejen.
Det er typisk det, der er kommet fra embedsværket, når man ligesom har prøvet tage det op, når man har haft regeringsmagten.
Og de ting er der jo ikke mere, for de ting får vi på plads; det stemmer vi sådan set om torsdag i den her uge.
Det er lige før, man burde tage sådan en uge, når vi selv får regeringsmagten på et tidspunkt, hvor vi lader, som om vi ikke har tænkt os at gøre det, bare for at høre, hvad systemets svar på det ville være nu.
For jeg kan simpelt hen ikke komme i tanker om et eneste systemargument imod at give den officielle undskyldning nu.
Jeg har aldrig kunnet forstå det politisk, jeg har simpelt hen ikke kunnet forstå det.
Og det må vi jo også tage på vores egen kappe, for det er fuldstændig rigtigt, som ministeren siger, at det her er en position, vi har fået i Socialdemokratiet, efter at Mette Frederiksen var blevet formand for partiet.
Hun var en af dem, der løftede den her sag ind i sin tid som socialordfører.
Jeg har aldrig forstået, at det her skulle være så svært politisk, men nu synes jeg så heller ikke, der er noget systemsvar på det længere.
Så det undrer mig altså lidt.
Det, vi taler om, er jo simpelt hen børn, der er blevet mishandlet.
Altså, vi taler om børn, der er blevet mishandlet.
Men det har ikke været tilladt at mishandle børn.
Det har ikke været tilladt at begå seksuelle overgreb mod børn.
Det har ikke været tilladt, at man aldrig talte med børn i forbindelse med de tilsyn, man foretog som statslig myndighed.
De ting har aldrig været tilladt, og det vil sige, at man svigtede sit ansvar.
Jeg har intet problem med at sige, at på de punkter, hvor der er begået krystalklare brud på, hvad myndighederne burde have gjort, ja, der kan vi da selvfølgelig gå ind og give en undskyldning for det, der er sket, selv om det er længere tilbage i historien.
Vi skal altså huske på, at det jo ikke er sådan noget med vikingetiden.
Altså, nogle gange taler vi om historie, som om det er det.
Det er ikke det, vi taler om her.
Vi taler om mennesker, der går rundt ude på fortove og på gader og stræder, som er en del af vores samfund og lever endnu, og som stadig væk lever med de ar, det gav på sjælen dengang.
Så mere historisk er det jo altså ikke, end at det er ting, der er til stede hver evig eneste forbandede dag for de mennesker, vi taler om.
Så vil jeg sige i forhold til det, ministeren siger med, at det ikke giver nogen mening i forhold til ofrene at give en undskyldning: Det ville jeg passe utrolig meget på med at stå og gøre mig klog på på den måde, som ministeren gør det.
Det er jo bl.a. derfor, vi i visse straffesager spørger ofrene, om de har lyst til at mødes med voldsmanden.
Det er, fordi det for utrolig mange ofre betyder langt mere at se voldsmanden ind i øjnene og høre ham sige: Det var forkert, hvad jeg gjorde imod dig, det må du undskylde.
Det betyder mere end den straf, som retssystemet har udmålt.
Og det er dog ting, som den borgerlige regering selv har været med til at indføre.
Jeg tror ovenikøbet, det er årtier siden, at Konservative Folkeparti gik med på, at det måske var en meget god idé, at offeret skulle mødes med gerningsmanden, fordi offeret får den undskyldning, der gør, at helingsprocessen bliver lettere.
Når vi så oven i købet taler om børn – jamen altså, prøv at høre: Alle skilsmissebørn i Danmark tror f.eks., det er deres skyld, at mor og far blev skilt.
For når man ser verden i børnehøjde, så drejer hele verden sig omkring barnet, og det vil sige, at barnet påtager sig ansvaret for alt mellem himmel og jord.
Begår man et seksuelt overgreb mod et barn, eller udsætter man et barn for systematisk vold, så vil det barn meget typisk tro, at det er barnets egen skyld.
Det er sådan set sådan, de fleste reagerer.
Det er jo en rimelig basal del af hele vores forståelse og viden om, hvad det er at blive udsat for seksuelle overgreb eller vold, når man er barn.
Derfor synes jeg, det er noget kålhøgent, når ministeren står heroppe og siger, at det så ikke skulle have en betydning, at det ikke forandrer noget, og at de følelser og de oplevelser alligevel vil være der.
Nej, det er sådan set det, der er hele pointen, nemlig at når det er børn, der har været udsat for de her ting, så er det faktisk en ualmindelig god idé, at nogen går ind og påtager sig et ansvar, at nogen går ind og siger: Der blev begået fejl, vi skulle have gjort sådan eller sådan, og årsagen til, at det her skete mod dig, er, at vi ikke gjorde det.
Det, at nogen påtager sig et ansvar, betyder så meget for helingsprocessen.
Det er jo også derfor, vi bl.a. har hørt godhavnsdrengene sige, at alt det der med økonomi, og hvad man kan få i erstatning, er fuldstændig underordnet.
Det er slet ikke det, det handler om.
For godhavnsdrengene handler det om at få en undskyldning, og at der er nogen, der påtager sig et ansvar, fordi det er en vigtig del af det at hele.
Nå, og jeg glæder mig til, at vi får regeringsmagten.
Så kan vi holde op med at tage de her snakke i Folketingssalen den ene gang efter den anden og i stedet for få givet en undskyldning – endeligt.