Marianne Jelved (RV), 2019-04-30:
Bl.a. har vi jo netop nu iværksat et arbejde omkring retssikkerheden i socialpolitikken, og det kan jo også godt have noget med det her emne at gøre.
Sagen er, at vi taler om mennesker med særlige behov, fordi de har et handicap, der kræver hjælpemidler, for at de kan have et så godt liv som muligt.
Der er jo ingen tvivl om, at vi alle sammen mener, at det er det rimelige at skulle arbejde efter den målsætning.
Vi kan henvise til handicapkonventionen og gøre opmærksom på, at der er pligt til at tage alle passende skridt for at sikre, at der tilvejebringes en rimelig tilpasning for den enkelte borger i den konkrete situation.
Forslaget efterlyser også en begrundelse fra kommunernes side for de valg, de foretager, og det er jo umiddelbart rigtig godt – man kunne i hvert fald samle nogle erfaringer sammen, som vi måske kunne bruge.
Jeg tror bare, det bliver rigtig svært at sætte det i værk; men derfor skal vi jo ikke afstå fra at diskutere det og prøve udvikle en løsning på det.
I beslutningsforslaget opfordres regeringen også til at se på, hvordan man kan øge en kommunes incitament til at sørge for, at borgere med handicap får den rette hjælp.
Jeg har ikke selv noget svar på det, men jeg vil da gerne overveje det længere frem – hvordan gør vi det?
Måske skulle vi gribe om nælden.
Der er nogle ordførere, der har forsøgt at kredse lidt om det, nemlig kommunernes økonomi.
Og jeg er i hvert fald efterhånden træt af, at alle de her sager, som vi har, i bund og grund støder på økonomiske begrundelser.
Det synes jeg også vi er nødt til som politikere at overveje, altså hvordan vi håndterer den problemstilling.
Man kan prøve at se, om man kan lære noget af nogle kommuner, og jeg vil gerne som eksempel nævne Hjørring kommune, som har en socialdemokratisk borgmester – Arne Boelt.
Han havde fået øje på, at man i Hjørring Kommune havde godt og vel 1.700 voksne, som ikke havde et arbejde.
Så sagde han: Det kan vi jo ikke blive ved med.
Og de havde faktisk været uden arbejde i adskillige længere perioder.
Han var en modig borgmester, for han sparede 125 mio. kr. rundt omkring i kommunen, og så ansatte han en række sagsbehandlere.
Og i dag – 2-3 år efter – er 1.300 af de godt 1.700 i arbejde og betaler skat til kommunen.
Så man kan jo godt prøve at gøre tingene på forskellige måder i kommunerne for at få skabt et råderum til at løse nogle opgaver, som vi ellers ikke sætter så meget ind på, når det kommer til stykket.
Så inden vi siger o.k. til de nuværende rammer, synes jeg også vi skal overveje, om man skal prøve at se på kommunernes måde at få økonomi på.
Nu ved jeg godt, at jeg selv har været en hardliner igennem årene, men jeg er faktisk ved at miste tålmodigheden, fordi vi så mange gange støder ind i ting, som jeg tror de fleste af os opfatter som urimelige, og som har en begrundelse i økonomien.
Vi skulle sætte en eller anden kulegravning i gang om, hvordan vi kan differentiere økonomien til kommunerne alt efter de udfordringer, opgaver, kommunerne har, for de er jo heller ikke ens.
Der er sket mange ting igennem årene på det her område, men alligevel er det en provokation, at vi gang på gang støder ind i det problem, at kommunerne ikke har økonomi til at gøre det, der er det rigtige.
Det handler om prioritering – ja, men der er mange prioriteringer, og man skal tage hensyn til de mennesker, der bor i kommunerne.
Så det er ikke bare lige at slynge det ord ud om prioriteringer.
Så jeg ville godt nedsætte sådan en lille arbejdsgruppe på et tidspunkt efter sommerferien – hvad kan vi egentlig gøre omkring økonomi? – og så prøve at udfordre den på det tidspunkt siddende regering.