Pernille Skipper (EL), 2017-02-23:
Regeringens egne tal viser jo, at antallet af børn, der skal leve i økonomisk fattigdom, næsten vil fordobles som en direkte konsekvens af den kontanthjælpsreform, der i de her dage slår igennem.
Så kan det godt være, at regeringen ikke vil anerkende den tidligere regerings fattigdomsgrænse, eller at den hellere vil snakke om nogle andre ting end økonomi, men faktum er, at der kommer flere økonomisk fattige børn.
De kalder det selv et nødråb, og de vil have, at vi skal gøre noget for at stoppe børnefattigdommen og konsekvenserne heraf, for det har konsekvenser.
Børn, der lever i fattigdom, har ofte dårligere helbred, og de har ofte en dårligere chance for at gennemføre folkeskolen eller at få en uddannelse ud over skolen, og derfor undrer det mig også, at ministeren står heroppe og siger, at en lav indkomst kommer af en lav uddannelse og ikke omvendt.
Altså, det kan faktisk betyde – det er det, der hedder negativ social arv – at man, hvis man vokser op i et hjem med en lav indkomst, så har dårligere chancer for at gennemføre en uddannelse.
Børn, der lider afsavn, bliver udelukket fra fællesskaber, og børn, som lever i fattige kår, går ofte og tager forældrenes bekymringer på sig i stedet for at tænke på det, som børn burde tænke på: Fodbold, kærester, fingermaling og sådan nogle ting.
Selv om man er af den overbevisning, at forældrene ikke gider at arbejde, og at det nok er derfor, at de er på kontanthjælp, og at de, hvis man bare presser dem på pengepungen, og hvis det bare kan betale sig at arbejde, så nok vil finde et arbejde, så burde vi i hvert fald være enige om, at det ikke er børnenes skyld.
Også selv om man vælger at ignorere, at to tredjedele af dem, der bliver ramt af kontanthjælpsreformen, faktisk slet ikke er arbejdsmarkedsparate, så burde vi være enige om ikke at ignorere børnene.
Selv hvis man ikke engang ejer sympati for de børn, der bliver ramt, så burde man helt rationelt vide, at det er en utrolig dårlig langsigtet investering, fordi børn, der vokser op i fattigdom, i sidste ende ofte også får nogle problemer – eller har større risiko for at gøre det – som koster samfundet, altså helbred, sociale problemer osv. Jeg ville ønske, at regeringen begyndte at handle noget mere i forhold til de her spørgsmål.
For vi får tit at vide, at sociale problemer handler om meget mere end økonomi og kontanthjælpens størrelse, og det har ministeren også gentaget nu, og det er sådan set rigtigt nok.
Økonomi kan ikke gøre det alene for socialt udsatte, men fattigdom har en tendens til at forværre sociale problemer, og tingene bliver altid lidt mere uoverskuelige af, at man også skal bekymre sig om, hvordan man får betalt husleje, og det er sådan set meget banalt, men alligevel ikke rigtig erkendt herindefra.
Det kan godt være, at regeringen mener, at man kommer i arbejde, hvis man bliver presset på pengepungen.
Det, vi får at vide, er, at der er en masse mennesker på kontanthjælp, for hvem det ikke kan betale sig at arbejde, og hvis man sætter dem ned i indkomst, vil de komme i arbejde, og så vil de ikke på samme måde have sociale eller helbredsmæssige problemer, der forhindrer dem i det.
Men hvis vi uanset det er enige om, at det ikke kun handler om økonomi, så burde vi være i stand til at tale om, hvad vi så gør nu.
Regeringen har rent faktisk gennemført en kontanthjælpsreform, der kun handler om økonomi, og som baserer sig på, at mennesker kommer i arbejde kun ved sådan et økonomisk snuptag ved at give dem færre penge, og så står man nu på talerstolen og påstår, at vi andre kun taler om økonomi for at løse sociale problemer.
Ministeren siger også her fra talerstolen, at det, vi skal gøre nu, er, at vi skal bruge en social indsats, der har en dokumenteret effekt.
Jeg bliver bare nødt til at spørge, hvor den dokumenterede effekt af kontanthjælpsreformen er.
Altså, hvem har dokumenteret, at alle de her mennesker, der bliver ramt af kontanthjælpsloftet, integrationsydelsen, 225-timersreglen, kommer i arbejde?
Det er der ikke nogen dokumentation for.
Alligevel antager man det bare.
Jeg vil foreslå regeringen – og jeg ved godt, at man er trætte af at diskutere kontanthjælpsreformen, men det bliver vi nok ved med lidt endnu – at man så i det mindste begynder at blive noget mere konkrete med hensyn til, hvad det er for nogle værktøjer, man så vil tage i anvendelse for at afbøde konsekvenserne.
Jeg har hørt, at de skal have en dokumenteret effekt, og jeg har også hørt, at man har afsat nogle midler rundtomkring, men hvad man præcis vil gøre, er der ikke rigtig blevet sat ord på.
Min taletid er gået nu, og jeg vil læse et forslag til vedtagelse op, og det er på vegne af Enhedslisten, Socialdemokratiet, Radikale, Alternativet og SF:
Forslag til vedtagelse Folketinget konstaterer, at 17 børneorganisationer har sendt et åbent brev til Folketingets partier med en anmodning om at ændre den kurs, der sender mange børn ud i fattigdom med risiko for alvorlige og livslange konsekvenser.
Det skal tages alvorligt.
Folketinget konstaterer, at politiske tiltag over for forældrene også rammer børnene.
Samtidig forringer børnefattigdom den sociale mobilitet, og de afsavn, som børn lider på grund af lav indkomst i familien, betyder ofte, at børn udelukkes fra fællesskaber og bliver ensomme.
Folketinget konstaterer, at regeringens politik øger børnefattigdommen og opfordrer derfor til at ændre kurs og i stedet arbejde målrettet på at afskaffe børnefattigdom i Danmark.