Anders Samuelsen (LA), 2017-05-05:
Enhedslisten har fremsat et beslutningsforslag om, at regeringen tilkendegiver over for EU, at forhandlingerne om Tyrkiets optagelse i Den Europæiske Union midlertidigt suspenderes, indtil de demokratiske rettigheder er sikret.
Vi drøftede samme beslutningsforslag for kun 3½ måned siden, og så kan man spørge sig selv, hvad der siden har forandret sig.
Det vigtigste nye er selvfølgelig, at folkeafstemningen om forfatningsændringerne i Tyrkiet er blevet gennemført, og at flertallet i den tyrkiske befolkning – vel at mærke et knebent flertal – har stemt for forfatningsændringerne.
Det kan vi have vores holdninger til.
Jeg vil ikke lægge skjul på, at mine bekymringer vedrørende Tyrkiets demokratiske udvikling kun er blevet stærkere af den afstemning.
Venedigkommissionen under Europarådet, der består af forfatningseksperter, har peget på en række risici ved forfatningsændringerne.
Ifølge kommissionen repræsenterer ændringerne et farligt tilbageskridt for den forfatningsdemokratiske tradition i Tyrkiet, bl.a. fordi der ikke er de nødvendige kontrolmekanismer til at forhindre, at styrkelsen af præsidentskabet fører til et autoritært regime.
Med andre ord koncentreres der alt for meget magt hos præsidenten, og det er selvfølgelig meget foruroligende.
Vi må dog også samtidig afvente og se, hvordan forfatningsændringerne bliver ført ud i livet konkret, og hvilke konkrete konsekvenser det kommer til at få.
Forløbet op til folkeafstemningen den 16. april var som bekendt også meget uskøn.
Det tyrkiske retoriske udfald mod Nederlandene og Tyskland med nazi- og fascismereferencer var selvfølgelig fuldstændig uacceptable.
Det har både statsministeren og jeg selv meddelt i klar tekst til den tyrkiske regering.
Det var derfor også den helt rigtige beslutning at udskyde det planlagte møde mellem statsministeren og den tyrkiske premierminister i København.
I den givne kontekst og med den tyrkiske retorik vedrørende de vestlige demokratier og udfaldene mod Nederlandene var der en stor risiko for, at et møde med statsministeren kunne blive udlagt, som om Danmark ser mildere på udviklingen i Tyrkiet.
Dette er på ingen måde tilfældet.
Den risiko blev elimineret med beslutningen om at udskyde mødet.
Bekymringerne vedrørende de vedtagne forfatningsændringer lægger sig oven i en udvikling, der igennem de seneste år i forvejen er gået i den forkerte retning.
Vi har også ved flere tidligere lejligheder i Folketinget talt om de mange eksempler, der demonstrerer den negative udvikling i Tyrkiet: betingelserne for mediefriheden illustreret ved det høje antal fængslede journalister og lukningen af uafhængige medier, situationen i det sydøstlige Tyrkiet, den fortsatte fængsling af politikere og parlamentsmedlemmer, arrestationer og fyringer i tusindtal af mennesker og den fortsatte undtagelsestilstand, der skaber rammerne for alle disse tiltag.
Eksemplerne er mange, og den forværrede udvikling har medført, at Europarådets Parlamentariske Forsamling i sidste uge har besluttet, at Tyrkiet skal tilbage under fuld monitorering.
Vi står over for et land, der til tider bruger en fuldstændig uacceptabel retorik på den udenrigspolitiske scene, og derfor er vi også meget klare i vores kritik.
Der skal ikke herske nogen som helst tvivl om, at det slet ikke er muligt at se Tyrkiet, som vi kender det i dag, blive medlem af EU.
Alt dette ændrer dog ikke ved de grundlæggende forhold, der stadig væk gør sig gældende i forhold til Tyrkiet, også efter folkeafstemningen den 16. april.
Tyrkiet er stadig væk en vigtig partner og en strategisk allieret for EU, inden for NATO-samarbejdet, i bekæmpelsen af ISIL, i indsatsen mod terrorisme, i forhold til håndteringen af migration, og det ændrer udfaldet af folkeafstemningen ikke ved, og folkeafstemningens resultat gav som bekendt kun en kneben valgsejr til de regeringsstøttede forfatningsændringer.
De officielle tal melder om 51,4 pct. til jasiden og 48,6 pct. til nejsiden.
Det er et meget tæt løb.
Konklusionen er, at næsten halvdelen af befolkningen, formentlig også mange inden for regeringspartiet AKP, ikke støtter præsident Erdogan i den retning, som han ønsker at udstikke for Tyrkiet.
Det gør det muligt at bevare troen på, at Tyrkiet kan komme tilbage på et demokratisk spor.
Spørgsmålet er, hvordan vi bedst støtter det formål.
Gør vi det ved at lukke ned for EU-optagelsesforhandlingerne, selv om vi siger, det er midlertidigt, og er et EU, der lukker døren i, noget, der vil styrke de reformorienterede kræfter?
Det tror jeg ikke det er.
Tværtimod tror jeg, at de reformorienterede kræfter vil få det endnu sværere end i dag, hvis EU afbryder optagelsesforhandlingerne.
Det vil med stor sandsynlighed blive udnyttet af præsident Erdogan og AKP-regeringen som bevis på, at EU alligevel aldrig har været seriøs omkring diskussionen om Tyrkiet og EU.
Beskyldningerne mod Europa for at være islamofobisk og racistisk bruges allerede flittigt i den officielle retorik.
Men jeg vil faktisk gerne indrømme her fra talerstolen, at jeg indimellem også selv er fristet til at slå i bordet og sige: Det stopper her! og vise, at den negative udvikling i Tyrkiet skal mødes med en hårdere og mere klar reaktion.
Men vi skal stå imod den fristelse, er min konklusion, for vi skal ikke gøre arbejdet for præsident Erdogan.
Afbrydelse af optagelsesforhandlingerne vil fratage EU en afgørende kanal til at påvirke Tyrkiet i den ønskede reformretning på længere sigt, og relationerne med Tyrkiet inklusive dialogen om menneskerettighedsforholdene i landet vil blive svækket.
Jeg mener ikke, at vi på nuværende tidspunkt skal arbejde for at lukke den kanal ned. Bid endelig mærke i, at jeg siger »på nuværende tidspunkt«, for det er klart, at der selvfølgelig vil være en kant, en rød linje, hvilket Tyrkiet også fuldt ud er klar over, og den vil f.eks. være nået ved genindførelse af dødsstraffen.
Det var et fundamentalt krav i forbindelse med indledningen af optagelsesforhandlingerne med Tyrkiet i 2005, at forhandlingerne ikke vil kunne fortsætte ved genindførelse af dødsstraffen.
Selvfølgelig vil der også være en kant på andre områder, hvor konsekvensen må blive, at vi suspenderer forhandlingerne om optagelse i EU, men det vil ikke være klogt at forsøge at definere røde linjer meget klart på forhånd, for så vil al fokus blive rettet på lige præcis dem og på, om der nu er fuldstændig enighed blandt alle om, hvor grænserne præcis går.
I den situation er det nok smartere trods alt at bevare en vis fleksibilitet og forbeholde sig retten til først at tage stilling til bestemte situationer, hvis vi skulle komme dertil.
Lad os derfor ikke gøre arbejdet for præsident Erdogan.
Hvis EU-optagelsesforhandlingerne standses, bør det være, fordi Tyrkiet selv har lukket døren.
Hvis EU på nuværende tidspunkt suspenderer forhandlingerne, vil det se ud, som om det er EU, der egenhændigt, og fordi EU ikke kan lide resultatet af folkestemningen, har lukket døren i.
Det er stadig væk et meget lille mindretal i EU-kredsen, som ønsker den linje.
Dette fremgik også meget tydeligt under vores drøftelse af Tyrkiet på det uformelle EU-ministermøde for en uge siden.
Så selv om der er udbredt enighed om, at udviklingen i Tyrkiet fortsætter med at gå i den helt forkerte retning, og at vedtagelsen af forfatningsændringen formodentlig vil betyde, at Tyrkiet vil bevæge sig endnu mere væk fra EU, er langt hovedparten af landene også enige om, at det helst ikke skal være EU, der på nuværende tidspunkt smækker døren i ved at suspendere optagelsesforhandlingerne.
Tak for ordet.