Ole Birk Olesen (LA), 2023-12-13:
Tak for det.
Luxembourg havde engang en premierminister, som også senere blev formand for Europa-Kommissionen, og som hed – og stadig væk hedder, for han lever stadig væk, men han er ikke i de her stillinger længere – Jean-Claude Juncker.
Han var en meget festlig fyr, og ud over at han var festlig, sagde han også nogle bemærkelsesværdigt rigtige ting en gang imellem.
En af de ting, han sagde, som mange politikere nikker genkendende til, når de hører citatet, er det her: Vi ved alle sammen, hvad vi skal gøre; vi ved bare ikke, hvordan vi skal blive genvalgt, når vi har gjort det.
Det er et citat, som er meget rammende for nogle partier i Folketinget, især måske de partier, som er i regering sammen for øjeblikket.
Helt konkret udmønter det sig i dansk politik, ved at Socialdemokratiet ofte godt ved, hvad de skal gøre, men er nervøse for, at hvis de gør det, taber de en masse stemmer til venstrefløjen, og derfor gør de det ikke alligevel.
Det udmønter sig også i, at Venstre også ofte ved, hvad man skal gøre i dansk politik for at føre Danmark et bedre sted hen, men hvis man gør det, er man nervøs for at man taber en masse stemmer til Socialdemokratiet.
Derfor var idéen bag den her regering, som jo egentlig ret konkret er udtrykt af regeringens ideologer og centrale personer, at når Socialdemokratiet og Venstre går i regering sammen, vil man kunne gennemføre alt det, man godt ved man skal gøre, uden frygt for at skulle tabe stemmer til hinanden, for nu gør man det sammen.
Men der har man så tilsyneladende overset, at man jo stadig væk sidder i regering med Socialdemokratiet, som er bange for at tabe stemmer til venstrefløjen, og at det forhindrer, at man gør de ting, som man godt ved at man skal gøre, selv om Venstre og Socialdemokratiet er i regering sammen.
Den her regering skulle jo bane vejen for alle de her nødvendige reformer, men der sker meget, meget lidt, og min glæde ved at kunne stå her i dag ved tredjebehandlingen af finansloven er, at jeg nu kan uddybe nogle af de ord, jeg sagde, da vi trådte ud af forhandlingslokalet i Finansministeriet, om, hvad det er for nogle ting, som den her regering ikke gør noget ved, men hvor den bare kradser lidt i overfladen.
Jeg vil nævne tre vigtige dagsordener.
Derfor er løsningen på det her selvfølgelig, at folk får mere frit valg – at de kan vælge én måde at få servicen på frem for en anden måde, i stedet for at de alle sammen skal have den samme service fra det offentlige.
Løsningen er også, at der er flere serviceleverandører, der kan konkurrere om at tilbyde den bedst mulige service, i stedet for at der kun er en offentlig sektor.
Løsningen er også, at hvis folk har nogle særlige ønsker, får de nogle muligheder for selv at spare op til, at disse ønsker kan blive opfyldt.
Altså, der skal være en standard for god service, som det offentlige sørger for finansieringen af, men hvis man vil have noget mere og noget bedre, skal man have gode muligheder for selv at spare op til det.
Derfor gik vi til forhandlinger om finansloven med et ønske om – et ganske beskedent ønske, i lyset af at regeringen ikke var afhængig af vores mandater for at få gennemført en finanslov – at når folk bliver anvist til privat udredning af deres sygdom, fordi de har stået for lang tid på en venteliste i det offentlige, og det så konstateres af den private udreder, at der er noget galt med folk og de skal have en operation for deres knæ eller deres hofte eller noget tredje, så kan de gå direkte til behandling også hos den private leverandør, i stedet for at skulle tilbage i det offentlige system og have behandlingen der efter igen at have stået på venteliste i noget tid.
Det var vores lille beskedne svar på, at fremtidens velfærdssamfund skal være mere individualiseret i forhold til serviceleverancerne, og at man skal have noget frit valg.
Men det kunne vi ikke komme igennem med.