Trine Torp (SF), 2018-11-06:
Det er justitsministeren, der fremsætter lovforslagene, ikke socialministeren.
Lovforslagene behandles i Retsudvalget, ikke i Socialudvalget.
I SF betragter vi det som socialpolitik at vedtage love for socialt udsatte børn og unge, og derfor er det også mig som socialordfører, der taler på vegne af SF i forhold til lovforslagene.
Jeg er bekymret over det paradigmeskifte, som lovændringerne er et udtryk for, hvor børn og unges mistrivsel og udsathed, som kommer til udtryk ved problematisk udadreagerende adfærd, skal behandles i et helt andet system, end hvis deres udsathed f.eks. var udtrykt i selvdestruktive handlinger.
Formålet med at oprette Ungdomskriminalitetsnævnet er ifølge forslaget at forebygge ungdomskriminalitet for børn og unge mellem 10 og 17 år.
Det store paradoks er, at ungdomskriminaliteten bare er faldet og faldet i de seneste mange år.
Vi står altså med en solid succes, først og fremmest fordi kommunerne yder en bedre og mere sammenhængende indsats, som ofte er godt koordineret med politiet i f.eks. SSP-samarbejdet.
Den succes burde vi analysere og bygge videre på, så det kunne blive endnu bedre, for selvfølgelig kan det blive bedre.
Der er stadig børn, som ikke får tilstrækkelig hjælp, og hvor man sagtens som socialt system kunne rykke endnu tættere på dem og deres familie.
En lang række høringssvar afspejler skepsis fra en bred vifte af børnefaglige organisationer og juridiske eksperter, som vi normalt plejer at lytte til og inddrage.
Organisationer som Børnerådet, Børns Vilkår, Institut for Menneskerettigheder, Socialrådgiverne, Socialpædagogerne, Kommunernes Landsforening, Advokatrådet og tænketanken Justitia peger f.eks. alle i deres høringssvar på massive udfordringer ved forslagene.
Ministeriet kalder det godt nok misforståelser, og ministeren og andre har været ude at kalde det en skræmmekampagne, når de kritiske røster fra organisationerne har lydt.
Men når så mange høringsparter misforstår, må det jo være loven, der er ualmindelig uklar.
For det første mener vi, at man med forslaget kommer meget nær en sænkelse af en kriminel lavalder til 10 år.
Med en dommer for bordenden i Ungdomskriminalitetsnævnet, en repræsentant for politiet og en kommunal repræsentant kommer kriminalitet til at stå øverst i vurdering af sagen.
Ungekriminalforsorgen skal føre tilsyn med, at de besluttede indsatser gennemføres, og det betyder, at vi samlet set får en ny tilbygning til retssystemet og Kriminalforsorgen for børn ned til 10 år.
De vil af en dommer blive pålagt sanktioner, der svarer til samfundstjeneste, og politiet vil blive sat ind i alle faser for at gennemføre sagerne og beslutningerne.
Det er ret problematisk i vores øjne.
For det andet mener vi, at der er grund til at være skeptisk over for, hvor grundigt det enkelte barns forhold vil blive undersøgt; i dag er der gennemarbejdede regler for undersøgelser i børnesager, der er udviklet gennem de sidste 25 år, nemlig § 50-undersøgelser.
Det nye system kommer på flere måder til at gøre op med den tilgang.
Ungdomskriminalitetsnævnet skal først og fremmest arbejde hurtigt og med konsekvens, så kommunerne får kun en uge til at undersøge forholdene for unge mellem 15 og 18 år og 3 uger for børn mellem 10 og 14 år, inden politiet skal sende sagerne i nævnet.
Lovforslagene angriber således på flere måder den hidtidige praksis med grundige undersøgelser, og det mener vi i SF er en alvorlig underminering af grundstenen i arbejdet med udsatte børn og familier.
For det tredje vil lovforslaget føre til, at vi får et todelt system, hvor Ungdomskriminalitetsnævnet kun har en svag forbindelse til kommunerne og ikke kender de konkrete muligheder i den enkelte kommune.
Samtidig skal nævnet alligevel hurtigt kunne pålægge børnene straksreaktioner og forbedringsforløb på op til 4 år.
Kommunerne skal lave de konkrete visitationer og skal betale det hele, men nævnet har beslutningsmyndigheden, og Ungdomskriminalforsorgen følger op på gennemførelse, i øvrigt samtidig med den kommunale opfølgning.
Det kommer uundgåeligt til at føre til overfladiske beslutninger og standardløsninger, som vil have store konsekvenser for selve indsatsen, og ydermere er skolefritidstilbud, beskæftigelse og uddannelse langt væk fra nævnet – alle faktorer, som er afgørende for barnet.
For det fjerde er der de sikrede institutioner, som der i forslaget lægges op til at ændre systematisk på.
Vilkårene på de sikrede afdelinger vil med lovforslaget blive ændret med en lang række udvidede magtbeføjelser, videoovervågning, obligatorisk husorden, træk i lommepenge, flere muligheder for nærgående kropsvisitation, øget adgang til fysisk magtanvendelse osv.
Man har glemt proportionalitetsprincippet i de ønskede vilkårsændringer.
Og så kan det i øvrigt undre, at vi for bare to år siden vedtog lov om voksenansvar på baggrund af en bred politisk aftale, godt nok i Socialministeriets regi, som bl.a. byggede på et grundigt forarbejde i Magtanvendelsesudvalget, hvor det netop ikke blev anbefalet at lave den her slags udvidelser af magtbeføjelser, som ligger på bordet nu.
Hvad skal vi så lave politiske aftaler for, hvis de ikke engang når at få lov at virke, inden de bliver lavet om af et mindre flertal?
Lovforslaget risikerer at skabe mere kriminalitet, fordi det nye system vil være stigmatiserende for børnene og de unge.
Det spænder ben for den indsats, som gerne skulle hjælpe børnene på rette vej.
På den baggrund kan SF ikke støtte op om forslagene.