Marie Krarup (DF), 2020-12-03:
Man kan ikke lære at tale dansk, hvis man færdes i et miljø, hvor ingen taler dansk.
Man kan ikke lære danske traditioner at kende, hvis man ikke er sammen med danskere til daglig.
Så enkelt er det.
Derfor er der selvfølgelig brug for, at indvandrere, der ønsker at blive danske, er sammen med danskere.
De indvandrere, der ikke ønsker at blive danskere, men som ikke kan udsendes af landet, skal så vidt muligt tvinges til at omgås danskere og til at lære sproget og kulturen.
Det er en meget svær opgave, som stort set ingen danskere har lyst til at påtage sig.
De ressourcestærke flytter væk fra indvandrerområder og skoler med mange indvandrere.
Dermed bliver de svage tilbage, og det er dem, der kommer til at bære den utaknemlige opgave, det er at skulle integrere de indvandrere, der ikke selv gør noget for at blive integreret.
Det er en af de mest tragiske historier i nyere danmarkshistorie, at eliten har stemt for masseindvandring og overladt Underdanmark opgaven i med integration.
Det er det, vi i Dansk Folkeparti konstant kæmper imod.
Derfor har vi også kæmpet for en skærpet udlændingepolitik, og vi har også været med i ghettopakken, der netop skulle forsøge at opløse ghettoerne, så Underdanmark ikke bliver påtvunget problemerne.
Jeg kender selv en tjekkisk indvandrerfamilie, der som en selvfølge satte deres to små børn i dansk børnehave, da de kom til Danmark og ikke kunne et ord dansk, selv om moren havde mulighed for at passe dem selv.
De skulle lære dansk så hurtigt som muligt for at klare sig i Danmark, og hun kunne ikke lære dem dansk.
Jeg har også kendskab til en muslimsk familie fra Nordjylland, der bosatte sig langt fra ghettoen for at sørge for, at deres børn ikke blev islamiseret dér, men fik en bedre mulighed for at blive en del af det danske samfund.
Den tjekkiske familie blev perfekt integreret; den muslimske familie blev ikke, for sønnen blev alligevel indfanget af de islamistiske miljøer og blev radikaliseret.
Historien med den muslimske familie viser også noget om, hvor svært det er at komme væk fra islamisering, når man selv har en muslimsk baggrund.
Fysisk adskillelse er ikke nok til at sikre unge imod islamisering.
Den tjekkiske var på næsten alle punkter i overensstemmelse med den danske kultur.
Fordeling kan ikke løse integrationsproblemer.
Det er ikke en garanti, men det er trods alt bedre end koncentration.
Når vi ser på de områder, hvor vi har fordeling i Danmark, er opgaven forsøgt løst på forskellige måder.
Ghettopakken fordeler børn fra ghettoer i daginstitutioner, så de har en mulighed for at lære dansk.
Nogle kommuner har lavet skoledistrikter, der forsøger at blande børnene.
Gymnasierne har ingen regler.
I Dansk Folkeparti ønsker vi en form for styring af elevsøgningen til gymnasierne, som er bedre end den nuværende, men vi ønsker ikke direkte fordeling.
Direkte fordeling vil skabe usikkerhed om, hvor man skal gå i skole.
Det duer ikke.
Men vi ønsker heller ikke, at der skal opstå situationer, som på Langkaer Gymnasium i Aarhus for nogle år siden, hvor gymnasiet blev et trækplaster for muslimske unge, hvorefter de fleste danskere forlod gymnasiet og efterlod skolen i en situation, hvor der ikke var elevgrundlag nok til at fortsætte.
For at undgå en ny Langkaer må vi sørge for, at muslimske elever ikke shopper rundt imellem mange gymnasier for at samle sig på ét, for når de gør det, gør de danske det samme, og så har vi pludselig nogle gymnasier, der må lukke.
Hvis man i stedet sørger for, at man skal gå på sin lokale distriktsskole, vil billedet i langt de fleste tilfælde være anderledes – og distrikterne skal selvfølgelig tegnes, så de rummer forskellige grupper af elever.
Så kan man undgå, at danske familier opgiver det lokale gymnasium og søger til et andet for at sikre, at deres barn ikke bliver den sidste dansker på skolen.
Derfor ønsker vi en model med skoledistrikter, men ikke en model med omfordeling af elever.
Når vi ser på landdistriktsgymnasierne vil en skoledistriktsløsning også kunne løse deres problemer, fordi børnene dermed ikke kan søge bort fra det lokale gymnasium for at tage ind til storbyen.
Men det er vigtigt at understrege, at vi ikke vil røre ved det frie uddannelsesvalg.
Hvis forhandlingerne ender med den model, som Dansk Folkeparti ønsker, vil der være forskellige andele af andengenerationsindvandrere på gymnasierne, men der vil være meget få steder, hvor andelen vil være meget høj, for adgangen til at samle sig på specifikke gymnasier vil være lukket.
Men man vil som den største gevinst have skabt en forudsigelighed, som vil gøre det lettere at opretholde gymnasier i både landdistrikter og byer, og man vil dermed kunne opretholde en struktur med mange gymnasier.
Som min indledende historie med den muslimske familier viser, er der ingen let løsning på integrationsproblemer, når vi taler om folk, der er kommet hertil fra den islamiske kultur.
Der er påført Danmark en katastrofal kulturforandring ved den hovedløse masseindvandring fra 1983 og frem.
Gymnasierne kan selvfølgelig ikke løse de problemer.
De er for en meget stor dels vedkommende uløselige.
Det, vi kan gøre ved at lave regler på gymnasieområdet, er, at vi kan redde gymnasiestrukturen.
Jeg har et forslag til vedtagelse, som jeg vil fremsætte på vegne af DF.
Det lyder: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at uansvarlig masseindvandring fra den muslimske kulturkreds har ført til massive integrationsproblemer i Danmark.
I ghettoer kan børn vokse op uden at lære dansk.
Derfor kan det være nødvendigt at sørge for, at disse børn kommer i danske institutioner.
Folketinget konstaterer også, det er nødvendigt at regulere adgangen til gymnasierne med en distriktsmodel, der kan forhindre, at ikkedanske elever søger sammen på gymnasier, der efterfølgende mister deres danske elever og må lukke.
En distriktsmodel kan ligeledes sikre landdistriktsgymnasiernes overlevelse.«
Tak for ordet.