Lars Boje Mathiesen (NB), 2021-12-02:
Men på den anden side tror jeg, at vi i hvert fald som Folketing ville gøre klogt i at tage en debat om borgerforslag og om, hvordan vi adresserer dem, for det ville være i alles interesse.
For jeg har set flere borgerforslag, hvor der er nogle, der siger: Vi kan sådan set godt lide indholdet i det, men på grund af nogle tekniske elementer omkring borgerforslaget kan vi ikke stemme for det.
Og i det her tilfælde er det så finansieringen, som ikke er der, og så er der nogle, der siger: Vi kan ikke bare stemme for et forslag, hvor der ikke er peget på en finansiering.
Og det er jo et validt argument, at man siger, at man ikke vil stemme noget igennem, fordi der ikke er peget på en finansiering.
Og så er der andre partier, som siger: Jamen vi ved godt, at der ikke er peget på en finansiering af det her forslag, men intentionerne i det gør, at vi stemmer for.
Der er sådan en diskrepans, i forhold til om man kan stemme for de her borgerforslag eller man ikke kan stemme for dem, altså om man kan stemme for en idé, uden at der er en finansiering af det i et borgerforslag.
Og jeg synes, at hvis vi begynder at sige, at der skal være en finansiering i et borgerforslag, når de bliver fremsat, så skal vi også sørge for, at de borgere, som sætter det ind, kan få en ordentlig vejledning i form af noget sekretariatshjælp for at kunne pege på en finansiering.
Det tror jeg vil forbedre hele den her ordning med borgerforslag.
Når det kommer til det her konkrete forslag, er spørgsmålet jo, hvor stor en andel der skal være offentligt finansieret i forhold til de her ting.
Så kan man godt vælge at anlægge det syn på det, at det er den største urimelighed, at det er sådan.
Man skal bare huske på, at i en lang række andre lande har man også indrettet sig med brugerbetaling på tandpleje; det er ikke noget unikt i det danske system, at der er en vis form for brugerbetaling på tandpleje.
Der, hvor jeg synes det kunne være interessant at gå ind og kigge på det, måske også i en udvalgsbehandling, er, i forhold til hvordan andre lande så har indrettet sig på de her områder.
For der er tydeligvis en udfordring med folk, som lige pludselig får en regning på 50.000-100.000 kr.
Det er der mennesker derude der ikke kan betale.
Og der kan man sige, at så har Folketinget jo også et ansvar, fordi man år efter år har sørget for, at man har verdens højeste skattetryk, så det bliver svært at betale den regning.
Og man kan jo lidt sige, at den borgerlige løsning ville være at sænke skatten, så folk kunne spare op og derved havde råd til det.
Men jeg synes, at det i en udvalgsbehandling kunne være interessant at gå ind og kigge på det, for jeg ved, at der i forhold til forskellige sygdomme ligger et loft over, hvor stor en regning kan blive.
I det svenske system har man simpelt hen et loft over, hvor stor en regning en borger kan få.
Der er stadig en form for brugerbetaling, altså en egenbetaling, men der er altså et loft, således at det ikke er økonomien, der skal være det afgørende for, om man får den behandling af sine tænder, som man måske har fået store problemer med, og hvor man har behov for en behandling, som koster 50.000-100.000 kr.
For det er jo ikke derfor, at man har brugerbetaling, altså for at skulle straffe de mennesker, hvis tænder går i stykker, og som så skal have en regning på 50.000-100.000 kr. Dér synes jeg at vi har en forpligtelse, og det kunne være sjovt at gå ind og kigge på det her.
Så hører jeg også i debatten i dag, at der er et forslag om at indlemme de 18-25-årige i den kommunale tandpleje.
Og der må man bare sige, at det i dag er således, at du som ung kan blive medlem af "danmark", og så får du 100 pct. tilskud til din tandlægeregning.
Det koster 4 kr. om dagen; 130 kr. om måneden; godt 1.560 kr. om året.
Så kan man sige, at det har folk på su ikke mulighed for.
Nej, men kunne løsningen så ikke være, at man sænkede skatten på f.eks. su, så der ville være 1.500 kr. mere i lommen om året?
For så kunne folk jo tilkøbe det her.
Så vil der stadig væk være et personligt ansvar for at melde sig til; et personligt ansvar at tage for sin sundhed.
Men man ville herinde fra Folketinget have tilvejebragt midlerne til, at det kunne lade sig gøre.
Og i stedet for at det bliver sådan en debat om enten-eller – altså at man enten slet ikke kan gøre noget, eller at man skal gøre det hele – kunne jeg godt tænke mig, at vi i udvalgsbehandlingen prøvede at gå lidt mere pragmatisk til det og sagde: Er der nogle steder, hvor vi kan dreje på det; er der nogle steder, hvor vi kan gøre det bedre, og hvor vi kan komme tættere på en løsning af det her?
Så det skal være ordene herfra.