Peder Hvelplund (EL), 2023-05-09:
Tak for det, formand.
Der er ikke nogen tvivl om, at der gennem de seneste år heldigvis er sket store fremskridt inden for området omkring transkønnethed og også omkring børn og unge, der lider at kønsdysfori.
Alene det, at vi kan stå og have debatten her i dag, vidner jo om, at der er kommet langt større opmærksomhed på området.
Men til gengæld synes jeg også, at det, at vi har debatten her i dag, kendetegner, at der også er en stor modstand og et ønske om at rulle de fremskridt, der trods alt er sket gennem de seneste år, tilbage.
Fremskridtene har betydet, at vi nu kan tale om det, det betyder, at vi kan give en form for anerkendelse til de børn, unge og også voksne, der er transkønnede, børn og unge, der lider af kønsdysfori, og at der også er en mulighed for at hjælpe dem.
Men der er lang vej endnu.
Når vi ser på de undersøgelser, der er lavet, bl.a. Sexusundersøgelsen, så viser det jo stadig væk, at hvis man ser på mistrivsel og bl.a. også selvmordstanker og selvmordsraten blandt unge, der har kønsubehag, så ligger den stadig væk væsentligt over, hvad vi ser hos resten af befolkningen.
Derfor synes jeg også, det er rigtig ærgerligt, når vi står med et forslag her, som beskæftiger sig med at rulle nogle af de fremskridt, der trods alt er opnået, tilbage.
For hvis virkeligheden nu var, at det, man ønskede, var at møde de mennesker, der står med kønsdysfori, hvis man ønskede at møde dem med anerkendelse, støtte og tryghed, så burde det her forslag jo i stedet for handle om, at vi skulle styrke den behandlingsindsats, der er, at vi skulle fjerne nogle af de lange ventelister, der er for at kunne komme i behandling, at vi skulle sikre, at der var flere steder, hvor man fik muligheden, og at vi skulle sikre, at der var flere ressourcer til det.
Og når jeg taler om at komme i behandling, er det ikke et spørgsmål om, at jeg så mener, at der absolut er flere, der skal have stophormoner, der skal have krydshormoner, eller som, når de bliver over 18 år, skal have kønsbekræftende kirurgi.
Men det handler om, at vi skal tage de her mennesker alvorligt, vi skal forsøge at hjælpe dem så godt, som vi overhovedet kan, fordi vi kan se, at det, de oplever, har store konsekvenser for deres liv og deres livsmuligheder.
Derfor handler det jo både om at kunne give en anerkendelse af den situation, de står i, og også se på, hvilke behandlingsmuligheder der er.
Og for nogle vil den rigtige behandlingsmulighed være at kunne give en hormonbehandling, og det er vel vidende, at vi også godt ved, at en sådan behandling heller ikke er uproblematisk.
For det er jo fuldstændig rigtigt, at når vi f.eks. taler om langtidsvirkninger af en hormonbehandling, er der usikkerhed om, hvad langtidseffekterne er.
Men til gengæld ved vi også, at det har enorme konsekvenser, hvis ikke vi har den mulighed for at tilbyde behandling.
Det er derfor, jeg synes, det er lidt ærgerligt, at vi skal debattere et forslag, som reelt handler om at begrænse muligheden for at kunne blive behandlet.
Og det er, uanset om det er et stophormoner eller krydshormoner.
Og dem, der så måske får stophormoner i perioden, men hvor behandlingen så stoppes, eller som finder ud af, at det faktisk ikke er en hormonbehandling, de har behov for, kan vi så også hjælpe i forhold til det.
Men det her forslag vil begrænse mulighederne, og det vil været et tilbageskridt i forhold til den anerkendelse af den problemstilling, som vi står med.
Så derfor kommer Enhedslisten ikke til at støtte det her forslag, og jeg skulle også hilse fra Alternativet og sige, at det gør de heller ikke.