Aaja Chemnitz (IA), 2024-05-29:
Mange tak.
For nylig samlede vi mere end 50 grønlandske studerende på Marienborg – jeg vil gerne sige en særlig tak til statsministeren og en særlig tak til Siumut for samarbejdet omkring det – de allerdygtigste unge mennesker, som vi har rigtig meget brug for i det grønlandske samfund, og for et par uger siden holdt vi også en ungdomskonference i Grønland, der hed Future Greenland, hvor jeg holdt et oplæg om at skabe stærke politiske bånd bl.a. med Canada og USA.
Fælles for begge dialoger med fremtidens unge, fremtidens beslutningstagere, var, at jeg spurgte dem, om de havde fået fortalt, at de var Grønlands fremtid, og det var der et flertal af de unge der sagde ja til, og jeg citerer: I er Grønlands fremtid, I skal bære samfundet videre.
Citat slut.
Som ung husker jeg det meget, meget tydeligt, jeg husker det først og fremmest som et pres.
Uanset om vi afsluttede folkeskolen, gymnasiet eller universitetet, så kom budskabet, at I skal tage over, og indforstået i sætningen er, at det er jer, der skal være med til at skabe et stærkere samfund.
Det var i hvert fald sådan, jeg hørte det, og som ung var det svært at se, hvordan man kunne være med til at tage så stort et ansvar.
Som årene er gået, har jeg lært at sætte pris på, hvilket privilegie det er at komme fra et af verdens nok smukkeste lande, men også et af de mest vidtstrakte lande med et lavt befolkningstal.
Tænk at være så privilegeret, at vi har så let ved at søge indflydelse på den udvikling, som vi ønsker i det grønlandske samfund, så let ved at gøre en forskel, og når jeg står her i dag, er det selvfølgelig også, fordi jeg har søgt den indflydelse, fordi det er gået fra at være et pres til faktisk at være et kæmpe privilegie og en ære at repræsentere mit land.
Vores fælles historie mellem Grønland og Danmark er præget af et ulige magtforhold, og det at have været en tidligere koloniseret ø sætter også et præg på nutidens samfund.
Et af de præg er, at vi indimellem oplever bloktilskuddet som en sovepude, og at det kan være sværere at få gang i erhvervsudviklingen, end det nok egentlig ville være, og det kan nogle gange også betyde, at vi godt kan blive lidt afventende.
Så er vi nogle gange også nødt til at spørge os selv, hvem »nogen« er, og hvad »noget« er.
Måske er det i virkeligheden mig, måske er det i virkeligheden dig, som er nogen, måske er det os, der skal gøre noget, os, der skal skabe, os, der skal handle.
Jeg er med på, at vi som politikere har et særligt ansvar i forhold til at skabe de samfundsmæssige rammer, og jeg plejer at sige, at der er to ting, vi kan gøre her i Folketinget i forhold til Grønland.
Vi kan være med til at ændre lovgivningen, og vi kan være med til at sikre en pose penge, og det er egentlig mere for at sikre en forventningsafstemning med de samarbejdspartnere, som jeg har hjemme i Grønland.
Det handler i høj grad om at kigge på, hvordan vi kan skabe en udvikling i det grønlandske samfund uden nødvendigvis at belaste den grønlandske befolkning og det grønlandske samfund med flere driftsprojekter.
Et af de områder, som vi har et ansvar for, er justitsområdet.
Et bredt flertal i Inatsisartut har igennem længere tid plæderet for, at den maksimale foranstaltning i det grønlandske samfund skal øges fra 10 til 16 år.
Naalakkersuisut har derfor iværksat et forskningsprojekt om sammenhængen mellem længderne på foranstaltningerne og befolkningens retsfølelse, og det er også vigtigt at høre, hvad befolkningen gerne vil.