Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-01-29:
Tak for ordet, og tak til Dansk Folkeparti for traditionen tro at tage initiativ til en forespørgselsdebat om de danske værdier.
Det er jo et vigtigt spørgsmål.
Hvad vil det sige at være dansk?
Det er klogt at tænke over, både for nye og for gamle danskere, og debatten er jo heller ikke ny.
I år er det 800 år siden, at Dannebrog ifølge sagnet faldt ned fra himlen.
Kultur, værdier og traditioner er jo ikke statiske.
De forandrer sig som alt andet.
For ca. 100 år siden skulle man f.eks. være 35 år gammel for at stemme til Landstinget.
De fleste kvinder gik hjemme og var afhængige af deres mænds indtægt.
I skolen måtte man slå børnene.
Det var det åbenbart engang.
Ting forandrer sig over tid.
Jeg kan huske, da jeg selv gik i skole og Ibrahim kom ind i klassen efter sommerferien som den første og den eneste med udenlandsk baggrund.
Jeg nævnte det også i min nytårstale.
Da jeg gik i gymnasiet, var der i hele Danmark omkring 50.000 mennesker med ikkevestlig baggrund.
I dag er det tal tæt på en halv million.
Så på en generation er vores land forandret, og det udfordrer os, og det skal vi diskutere, det skal vi handle på.
Men vi er også nødt til at gøre det med afsæt i, hvad der er en realitet, nemlig at vi ikke kan skrue tiden tilbage.
Vi står, hvor vi står.
Vi er nødt til at tage den herfra, finde ud af det sammen, både gamle og nye danskere.
Danmark er jo et land ifølge geografien.
Her bor nogle mennesker, men det er jo mere end det, det er også et fællesskab.
Det bliver tydeligt for mig, det blev det så sent som i går aftes, da jeg var til et mindearrangement for Kim Larsen, mens alle andre var på Rådhuspladsen for at festligholde vores verdensmestre.
Jeg var på hans gamle seminarium, som i dag er Københavns Professionshøjskole.
Kim Larsen samlede danskerne på tværs af generationer, bopæl, job og baggrund.
Han ramte noget i os alle, ikke kun gennem sine sange og sin poesi, men også gennem sin væremåde, jordnær og uimponeret, skarpsindig, både i ord og tanke, men først som sidst var Kim Larsen jo eksponent for frisind, friheden til at være den, man er, sammen med andre.
Og for mig er det en særlig værdifuld del af vores fællesskab.
I et ægte fællesskab skal der være plads til forskellighed, plads til at kunne rumme mangfoldigheden, den enkelte, som han eller hun er, men frisind er omvendt jo ikke det samme som holdningsløshed.
Et rigtigt fællesskab har også sine grænser, og spørgsmålet er, hvor vi sætter de grænser.
Og den debat mellem rummelighed og hvor vi sætter grænsen, er vigtig til alle tider og jo ikke mindst i en tid, hvor meget er under opbrud.
En del af det opbrud skyldes jo, at vi igennem årene har åbnet vores dør for tusindvis af mennesker på flugt, åbnet vores dør af et godt hjerte og vel også med en eller anden, har det vist sig over tiden, naiv tro på, at alle, der kom hertil, ville os så meget, at de også ville tage vores værdier til sig, opsøge og blive en del af det danske fællesskab.
Så simpelt er det ikke.
Der kom for mange ind med et udgangspunkt, som var alt for fjernt kulturelt og værdimæssigt, og det har presset vores danske fællesskab.
Og sådan kan det ikke fortsætte.
Antal betyder noget.
Det er vi mange der har ment meget, meget længe.
Der synes at være nogle flere, der abonnerer på det synspunkt nu, og det er godt, for vi skal ikke lukke flere ind, end vi kan rumme.
Det er derfor, regeringen fører en stram og konsekvent udlændingepolitik.
Jeg ved godt, at der er mange, også her i salen, der synes, det er for hårdt, men jeg tror også, at der er mange, der deler min bekymring for Danmark, og en ting kan vi i hvert fald slå fast: Regeringens politik virker.
EU's indsats har betydet, at tilstrømningen til Europa er voldsomt reduceret, men Danmarks politik har betydet, at flygtninge nu også går uden om Danmark, når de skal vælge land.
Vi er gået fra at være, da den her regering trådte til, det femte mest attraktive asylland i Europa til nu at være det sekstende mest attraktive, når man sætter antallet af asylansøgere i forhold til befolkningstallet.
Det er jo ikke nogen tilfældighed.
Det er et udtryk for, at der har været ført en politik, som har sat en grænse.