Christian Poll (ALT), 2018-12-19:
Jamen jeg er jo slet ikke tilfreds, og det er jeg ikke, især fordi der ikke er tale om ideer taget ud af den blå luft.
Det er jo bl.a. OECD, som arbejder med det her emne med, hvordan man kan lave et grønt balanceret regnskab og inddrage alle de aspekter, der er i grøn politik og klimapolitik osv.
Det er noget, man arbejder med i rigtig mange officielle regier, og jeg synes, det ville være oplagt og passende, hvis regeringen og finansministeren sagde: Nu integrerer vi det her fuldstændig i arbejdet med finansloven fremadrettet.
Det ville være vores forslag og vores måde at arbejde på.
Først til det nemme, som jo er det sværeste, altså afgifterne.
Det er rigtigt, at i stedet for at lægge dem på alle de her forskellige produkter – hvilket jeg medgiver er lidt bøvlet, men det er for at vise, at der her er en høj klimabelastning, og at vi derfor også bør sætte ind her – ville det enkleste jo være at indføre en CO2-skat, men det er bare vores indtryk, at det er meget langt fra at være politisk muligt.
Men det er noget, vi har i vores bog; det er et drømmescenarie for os at kunne sætte en pris på CO2 og lægge skat på det hele vejen rundt.
Til det andet spørgsmål om den sociale slagside i forbindelse med afgifter vil jeg sige, at det jo er sådan, at det gælder alle afgifter – det gælder tobaksafgifter, sukkerafgifter osv. osv. – og det gælder også en afgift på kød.
Og der er det jo sådan, at hvis man tager vores samlede forslag, hvor vi også tilbageruller en række fattigdomsreformer, kan man se, at det vil være sådan, at folk vil have flere penge at gå ind i supermarkedet med.
Der vil så være nogle få varegrupper, f.eks. kød, som er blevet dyrere, men vi vil f.eks. også halvere momsen på frugt og grønt, så de varegrupper vil være billigere.
Samlet set vil man have flere penge at gøre godt med, hvis man er i en lavindkomstgruppe.
Tak for ordet.
Jeg står jo her i dag som finansordfører for Alternativet.
Men som nogle af jer måske ved, er jeg også ordfører for natur, miljø, energi, forsyning og grøn omstilling, og det er nok det, jeg betragter som mit primære arbejdsområde.
Det har jeg faktisk haft i mange år, inden jeg kom i Folketinget.
Jeg har arbejdet med den bæredygtige omstilling i 25 år som ansat både i det private erhvervsliv og i det offentlige – på en forskningsinstitution og også som miljøpolitisk rådgiver i civilsamfundet, i Naturfredningsforeningen.
Ja, jeg har været vidt omkring.
Hele mit voksenliv har jeg kæmpet for kloden og for klimaet og for miljøet.
Nu kæmper jeg så her i Folketinget både som ordfører for grøn omstilling og nu også som finansordfører.
Og er der noget, jeg har lært, så er det, at tingene hænger sammen.
Den grønne omstilling skal være tværfaglig.
Den kræver nemlig, at vi omstiller alle samfundets sektorer, at vi ændrer måden, vi lever, organiserer og transporterer os på, at vi udvikler en mere bæredygtig økonomisk model.
Der er vi langt fra endnu.
Men det er bare med at komme i gang.
For selv om det kommer til at koste kroner og øre, bliver det altså kun endnu dyrere, hvis vi venter, og det bliver vores børn og børnebørn, som så kommer til at hænge på regningen.
Man sender regningen videre, man efterlader den i børneværelset, som man siger, og dermed forsømmer man reelt muligheden for at tage det ansvar, som der er brug for.
Hvis vi nu skærer helt ind til benet, handler den her aftale mest om udlændingestramninger og ikke så meget andet.
Det skal jeg nok sige noget mere om senere, men først vil jeg lige sige lidt mere om de manglende grønne investeringer og ambitioner, for det er faktisk det, der bekymrer os allermest i Alternativet.
Det er desværre ikke kun et dansk fænomen, det her med de manglende grønne ambitioner.
Klimatopmødet i Polen blev ikke den succes, som verden virkelig har brug for.
Man tog ganske vist nogle små skridt i den rigtige retning, men der er lang vej igen, hvis vi skal nå 1,5-gradersmålet fra Parisaftalen.
Her skal man så i øvrigt notere sig, at verden kommer til at ændre sig markant selv ved 1,5 grader.
F.eks. vil 70-90 pct. af verdens koralrev forsvinde.
Millioner af mennesker vil komme til at mangle rent drikkevand, mens andre vil blive drevet på flugt af naturkatastrofer, hungersnød, tørke.
Det er som sagt, hvis vi når de 1,5 grader, som ikke er realistisk med de nuværende klimaplaner.
Sandheden er, at vi har rigtig, rigtig travlt.
Klimakrisen er allerede i gang med at ændre verden, som vi kender den.
Det er ikke længere bare noget, der foregår i Grønland eller på Nordpolen, og det er heller ikke bare noget, vi kun kan læse om i rapporter og lange analyser.
Nej, klimakrisen er her, den er her nu, lige tæt på og langt væk, den er over det hele, og vi mærker den i stigende grad også på vores egen krop.
Tænk bare på sommeren 2018: på skovbrande i Europa og USA, varmerekorder og det vilde vejr i Danmark, tørken, de gule græsplæner og knastørre køkkenhaver og hedebølgerne, der kostede 250 mennesker i Danmark livet ifølge Statens Serum Institut.
Alt det stod min forgænger, fru Josephine Fock, faktisk og sagde allerede ved førstebehandlingen af finanslovsforslaget, og jeg kommer til at sige mere af det samme igen i dag, for behovet er ikke blevet mindre, tværtimod.
Der er stadig brug for større ambitioner, højere klimamål og flere grønne investeringer.
Faktisk er der brug for et hidtil uset højt ambitionsniveau hos verdens regeringer, hvis vi skal nå 1,5-gradersmålet.
Derfor ligger det mig meget på sinde at slå fast, at det altså ikke længere handler om at gøre noget for klimaet; det handler om at gøre nok, det handler om tempoet.
Vi gør ikke nok i dag, hverken i Danmark eller ude i verden, men det kunne vi sagtens.
Hvis det var Alternativet, som havde haft regeringsmagten, havde finanslovsforslaget derfor set helt anderledes ud.
Først og fremmest ville vi have brugt anledningen til at oprette et nyt grønt superministerium, et ministerium for grøn omstilling.
Der skulle man både have en minister for natur, en for miljøet, en for klima og en for global grøn omstilling, og så skulle det overtage Finansministeriets dominerende rolle, så udgangspunktet blev bæredygtig udvikling i stedet for økonomisk vækst.
Så ville vi også have kickstartet afviklingen af olie- og gasproduktion i Nordsøen og sat et mål om at opføre en stor havvindmøllepark om året.
Det har vi nemlig brug for, hvis det skal lykkes at nå Alternativets mål om at blive fossilfri i 2035.
Det ville selvfølgelig ikke blive en gratis omgang, og derfor ville det selvfølgelig også betyde, at der var andre ting, som vi ikke kunne bruge pengene på.
Sammenligner vi med regeringens aftale, var der nok ikke blevet penge til at sænke prisen på øl, vin, fly eller lystbåde eller på at lempe arveskatten, hvis vi bestemte.
Men ærlig talt, det tror vi faktisk godt at borgerne kan undvære, når pengene i stedet går til at fremtidssikre planeten og hele samfundet.
Noget, jeg til gengæld tror at borgerne vil få svært ved at undvære, er menneskerettighederne.
Menneskerettighederne eller måske mere måden, vi møder og behandler flygtninge og udlændinge på her i landet, vil jeg gerne sige lidt om.
Anledningen er selvfølgelig, at dele af finanslovsforslaget her handler om udlændingestramninger.
Men anledningen er også, at menneskerettighederne fyldte 70 år for nylig.
Den dag stod rigtig mange politikere klar til at fremhæve konventionernes betydning for demokratiet.
Det synes jeg egentlig var rigtig fint, men jeg må også indrømme, at jeg blev lidt forvirret.
For lige så enig, jeg var med ham, da han hyldede menneskerettighederne på Twitter, lige så dybt uenig var jeg med ham, da han få uger forinden stod i tv og jublede over sin finanslov, fordi den går til kanten af konventionerne, måske endda endnu længere.
Hvordan kan man den ene dag hylde menneskerettighederne for så kort tid efter at udtrykke glæde over at udfordre dem?
Jeg forstår slet ikke den her tendens, hvor det nærmest er blevet et succeskriterium i sig selv at udfordre konventionerne.
Betyder det så, at jeg er overrasket over indholdet i finanslovsforslaget?
Tja, på mange måder viderefører regeringen jo bare den politik, som den har ført igennem flere år – en politik, hvor man med alle midler, smykkelov, integrationsydelse osv., forsøger at forringe forholdene for flygtninge og udlændinge.
Der skal ikke herske tvivl om, at det er en politik, som vækker stor bekymring hos Alternativet.
Og vi er bestemt ikke de eneste.
Bekymringen deles af FN, Mellemfolkeligt Samvirke, Institut for Menneskerettigheder, jurister, menneskerettighedsadvokater og professorer, af politiske partier som Alternativet, Enhedslisten, Radikale og SF og af borgere, der går på gaden og demonstrerer mod det menneskesyn, som også gennemsyrer det her finanslovsforslag.
En anden ting er, og det synes jeg faktisk er værre, at man samtidig vælger at forringe forholdene for flygtninge, som i forvejen er blandt de mest udsatte i samfundet.
For sagen er jo, at denne aftale tager penge fra nogle af de mennesker, som i forvejen har allermindst.
Det er ikke dem, der får gavn af afgiftsnedsættelser på lystfartøjer eller fly, nej, det er dem, der lever for integrationsydelsen, f.eks. den enlige forsørger, som fremover skal klare sig for 2.000 kr. mindre om måneden.
2.000 kr. er altså mange penge.
Det er ikke noget, man bare brænder af på et par sko, i hvert fald ikke, hvis man lever på integrationsydelsen.
Og hvis ikke pengene er der, ja, så er der heller ingen mad og medicin eller penge til en børnefødselsdag.
Ærlig talt synes jeg, det virker absurd, at man nu igen forsøger at forringe niveauet for de her mennesker.
Det mener vi er helt forkert.
Hvorfor øge risikoen for, at der bliver flere fattige mennesker i Danmark, på et tidspunkt, hvor vi næppe har været rigere?
Vi har så rigeligt råd til at rulle integrationsydelsen og kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen tilbage.
Det foreslår vi også i vores regeringsprogram, og det behøver vi altså ikke ingen kommission til at fortælle os at vi bør gøre.
Sidst, vi var samlet til en større debat her i Folketingssalen, var vel til åbningsdebatten, og kort forinden var Kim Larsen desværre gået bort.
Det kastede bl.a. nogle gode citater fra mine kollegaer af sig, og oven på min tale her i dag har jeg faktisk også lige lyst til at lade mig inspirere af den oplevelse.
Derfor vil jeg gerne slutte af med en lettere omskrivning af et skønt Kim Larsen-citat, nemlig dette: Hvad skal en regering egentlig gøre godt for, hvis ikke den skal hjælpe de svageste, men også fremtidens generationer og klimaet?
For de rigeste og de nuværende generationer skal jo nok klare sig.
Tak for ordet.