Lars Løkke Rasmussen (V), 2017-01-20:
Tak for det.
Jeg er blevet bedt om at redegøre for regeringens værdipolitik med forkus på de udfordringer, der følger af indvandringen, og som presser eller tvinger danskerne til at ændre levevis og adfærd og at rette ind af hensyn til indvandrerne.
Det er også med den begrundelse, der blev givet her, et vigtigt spørgsmål, som det så også næsten er blevet en tradition vi diskuterer ved en årlig forespørgselsdebat som den i dag.
Og det er sådan set kun godt, for det er vigtige spørgsmål.
Jeg kan fuldstændig bekræfte, som hr. Søren Espersen også sagde det, at det er et tema, der optager alle, og det mærker jeg også selv, når jeg kommer rundt.
Det er også en debat, som rummer mange følelser og trækker tråde til de politiske strømninger, vi ser i Europa og i resten af den vestlige verden i disse år.
Derfor er det måske også vigtigt lige at minde os selv og hinanden om, at den verden, vi er en del af, er en verden, som siden anden verdenskrig har oplevet en enorm velstandsstigning.
På intet tidspunkt i verdenshistorien har så mange mennesker haft det så godt, og det gælder også i Danmark.
Og hvorfor det?
Jo, bl.a. fordi Danmark for mange år siden valgte at åbne sig imod verden, gøre globaliseringen, samhandelen og internationalt samarbejde til en styrke.
Vi valgte at bygge broer, mens andre byggede mure.
Og sådan skal vi også møde fremtiden.
Vi skal turde tro på Danmarks styrke og på, at de værdier, vi er rundet af, har nok livskraft til mødet med resten af verden, også i urolige tider.
Vi skal åbne Danmark for de velkvalificerede udlændinge, som kommer hertil med lyst, evner og appetit på at gøre en positiv forskel, men til gengæld, og det er lige så vigtigt at få sagt, for der skal nuancer ind i debatten, skal vi lukke af for dem, som ikke kan eller ikke vil dele vores grundlæggende værdier, eller som ikke bidrager til fællesskabet.
Det er jo derfor, det er nødvendigt med en stram, konsekvent og realistisk udlændingepolitik, der først og sidst passer på Danmark.
Det var der i særlig grad behov for, da vi stod her og havde den samme debat for et år siden.
Dengang var der gået hul på Europas grænser, Europa var handlingslammet, og derfor slog vi bremsen i, og det skete i et tæt samarbejde mellem regeringen og Folketinget, i særlig grad Dansk Folkeparti.
I løbet af de sidste 18 måneder har vi gennemført 40 stramninger, og det har virket.
Antallet af asylansøgere var i fjerde kvartal 2016 det laveste i 5 år.
Alene i januar sidste år kom der omkring 1.600 asylansøgere til Danmark, i år er det foreløbige tal under 150.
Sidste år igangsatte vi derfor lukningen af næsten 4.700 pladser på asylcentre rundtom i landet, og frem mod sommeren i år vil vi lukke yderligere 2.000 pladser.
Det er naturligvis ikke kun mit partis og den tidligere V-regerings fortjeneste, det skyldes, som jeg også har antydet det, i høj grad et godt, effektivt og ansvarligt samarbejde her i Folketinget, og det vil jeg gerne takke for.
Det skyldes jo også, at vi på europæisk plan, som tiden gik, oplevede, at der trods alt indfandt sig en realisme, en realisme, som det tog lidt tid at få frem, og som Danmark var fortaler for fra begyndelsen, og som vi måtte kæmpe længe for at få gehør for: Balkanruten blev lukket, EU indgik en aftale med Tyrkiet.
Betyder det så, at problemerne er løst?
Nej, det gør det ikke.
Flygtninge og migranter ankommer stadig til Europa i gummibåde, situationen i Mellemøsten er stadig ustabil og svær at forudsige, det gælder også Tyrkiet, og derfor vil regeringen fortsætte med at føre en stram, konsekvent og realistisk udlændingepolitik.
Det er også derfor, vi med finanslovsaftalen for 2017 sammen med Dansk Folkeparti indførte en række yderligere stramninger: En nødbremse, så vi kan afvise asylansøgere ved grænsen, hvis der opstår en krisesituation, der sætter de danske grænser under pres; en øget politiindsats ved asylcentrene for at opretholde ro og orden i og omkring centrene; strammere regler for permanent ophold og en styrket indsats for hjemsendelse af afviste asylansøgere.
Samlet set har vores stramninger på udlændingeområdet og det faldende antal asylansøgere medvirket til, at vi kan prioritere en øget indsats i nærområderne i 2016 og 2017 med 1 mia. kr. ekstra, og på den måde hjælper vi flere mennesker, samtidig med at vi modvirker nye flygtningestrømme.
Det er gode, sammenhængende svar på en vanskelig udfordring, og regeringen vil fortsætte i dette spor.
Vi vil gennemføre nye regler for familiesammenføring, stramme kravene for de udlændinge, som vi ved har ringere forudsætninger for at blive integreret i Danmark.
Vi vil skærpe udlændinges adgang til offentlige ydelser, så flere tilskyndes til at forsørge sig selv, og vi vil skærpe betingelserne for at opnå dansk statsborgerskab. Det skal alt sammen medvirke til at lette presset på Danmark, men også – og det er vigtigt også at få sagt det – lette presset på de nye danskere, som vi har budt velkommen, og som skal have en fair chance for at blive en del af fællesskabet.
Det kan forhåbentlig også medvirke til, at udlændingedebatten stille og roligt kan få lidt flere nuancer, end den måske har haft de seneste år.
For vi er udfordret, og det er jeg hundrede procent enig i, men vi har også brug for, at dygtige mennesker fra andre lande kommer hertil og løfter vores erhvervsliv, vores universiteter, vores kulturtilbud og vores velfærd.
Vi skal passe på Danmark, men ikke ved at mure os inde, men ved på fornuftig vis at skærme os mod den negative indvandring.
Det gælder.
Men vi kan ikke leve med, at der opstår parallelsamfund i Danmark, områder, hvor dansk lov blive fortrængt, afskåret fra resten af Danmark.
De mure skal vi også rive ned, for ellers svigter vi de børn og unge, som risikerer at blive isoleret fra vores fælles samfund og radikaliseret af lokale, rabiate prædikanter.
Derfor er vi godt i gang med at gennemføre initiativerne fra sidste års aftale om religiøse forkyndere, og vi vil styrke indsatsen mod den sociale kontrol, som begrænser de unges muligheder for at forfølge deres drømme.
For drømme har de jo også.
Det blev jeg senest i går bekræftet i, da jeg besøgte Bøgeparken i Vollsmose.
Jeg besøgte Kazim, som har en somalisk baggrund og er fra Randers, men som er flyttet til Fyn, og som har haft svært ved at finde arbejde, men har skabt sit eget, nemlig en frisørsalon.
Jeg mødte også unge drenge, som er opvokset i Vollsmose, og som altså har ordentlige drømme.
Der er Ali, som går på Mulernes Legatskole, og som gerne vil være politimand; der er Hassan, som gerne vil være iværksætter, og som allerede parallelt med sine studier er gået i gang med at skabe sit eget tøjmærke.
Der er også andre friske unge med anden etnisk baggrund, som sådan set gerne vil Danmark.
Dem skal vi også have for øje i den her debat, for de fortalte jo mig om de særlige udfordringer, som møder dem, og som er med til at knække andre unge; det er f.eks., når vi har et byområde, hvor relativt få tyranniserer de mange.
Det er præcis derfor, det er så vigtigt, at vi slår hårdt ned på gangstermiljøer, på radikaliserede miljøer.
Det er for at give de andre, der gerne vil Danmark, en chance.
Efter Vollsmose tog jeg en tur på teknologiskolen på Syddansk Universitet, hvor nogle af landets bedste roboteksperter giver gratis undervisning til børn og unge, som kommer med en helt anden baggrund end den, jeg oplevede i Vollsmose.
Og der er 10 minutter i bil mellem Vollsmose og teknologiskolen – 10 minutter i bil, men det er som at befinde sig i to forskellige verdener.
Det er en form for splittelse, vi ikke kan leve med.
Vi skal have flere flygtninge og efterkommere af flygtninge og indvandrere ud af de ghettoer og ind på arbejdsmarkedet.
Derfor er jeg også glad for, at vi i det forgangne år lykkedes med at få indgået en trepartsaftale om integration med arbejdsmarkedets parter og en topartsaftale med kommunerne.
Det er aftaler, som styrker kommunernes integrationsarbejde og giver flere flygtninge mulighed for at komme ud i arbejdsfællesskaber, nemlig derude, hvor man lærer Danmark at kende, og hvor der bliver stillet forventninger.
For netop årtiers fravær af forventninger har medvirket til, at kun tre ud af ti flygtninge i dag er i arbejde efter 3 år i landet.
Det har været, for nu at sige det ligeud, katastrofalt.
Regeringen har sat som mål, at hver anden flygtning skal være i arbejde efter 3 år.
Det tror vi er realistisk.
Det kommer ikke af sig selv, men det kan lade sig gøre, hvis vi fortsætter kursen, som er sat med tre- og topartsaftalerne.
Som jeg indledte med at sige, er dagens debat vigtig.
Den knytter an til de politiske strømninger og bekymringer, som præger Vesten i disse år.
Jeg forstår til fulde bekymringerne, men deler ikke sortsynet, og jeg bidrager ikke til et skræmmebillede, hvor flygtningepolitik, integration, globalisering, internationalt samarbejde, forandringer, teknologi og udvikling bliver blandet sammen til en stor fremtidsforskrækkelse.
Så enkelt er det ikke, og det tror jeg også at danskerne godt ved.
Faktisk viser en dugfrisk måling, at Danmark er det land i EU, hvor flest mennesker er positive over for globaliseringen, og at langt hovedparten af danskerne har en positiv opfattelse af international frihandel.
Det er en opfattelse, regeringen deler fuldt og helt.
Det er en opfattelse, vi skal stå vagt om – og præcis af den grund, at vi skal sikre, at Danmark fortsat er et åbent land for dem, der kan og vil, har vi en fælles forpligtelse til at slå hårdt ned på dem, der ikke vil Danmark, dem, der i virkeligheden vil noget helt andet.
Vi vil et åbent land for dem, der vil, et lukket land for fanatisme, social kontrol og mennesker, som ikke vil Danmark det godt.
Tak for ordet.