Peder Hvelplund (EL), 2017-02-03:
Tak for det.
Hvis man sådan kort skal summere op, hvad jeg i hvert fald hører ministeren sige, så er det: Vi lytter, og vi sparer.
Det er sådan set budskabet.
Ministeren siger: Vi fortsætter den kurs, der er nu.
Der må jeg bare konstatere, at der befinder ministeren sig altså i en markant anderledes virkelighed end den, som det sundhedsfaglige personale befinder sig i, en markant anderledes virkelighed end den, regionsformanden befinder sig i, en markant anderledes virkelighed end den, vi hører fra Dansk Sygeplejeråd, fra FOA, fra Lægeforeningen, fra 3F, fra HK, som alle sammen samstemmende siger: Vi kan ikke fortsætte med den her kurs, fordi 2-procentskravet netop er et rigidt styringsmål.
Og nej, det handler ikke om, at vi ikke går ind for, at vi gør det mere effektivt, eller at vi gør det bedre i sundhedsvæsenet, og det tror jeg heller ikke at det gør for det sundhedsfaglige personale – det skulle undre mig meget.
Det handler om, hvilke rammer vi stiller til rådighed for dem.
Og når der sker en stigning i antallet af utilsigtede hændelser, er det jo netop – netop – fordi vi lægger rigide styringsmål ind.
Siden 2003 har de offentlige sygehuse være underlagt kravet om en produktivitetsstigning.
Det betyder kort og godt, at de hvert år har skullet levere en større aktivitet, flere behandlinger, end de har penge til.
Kravet har været indskrevet i de årlige økonomiaftaler, som er indgået mellem Danske Regioner og regeringen, og som et flertal i Folketingets Finansudvalg har stemt for.
I kroner og øre betyder et krav om øget produktivitet på 2 pct., at sygehusene hvert år skal levere ydelser for ca. 1,3 mia. kr. mere end sidste år uden at få penge til det.
Et krav om en øget produktivitet på 2 pct. er i sig selv voldsomt, men faktisk har sygehusene præsteret mere, end skiftende folketingsflertal har forlangt.
I perioden fra 2003 til 2014 har sygehusene leveret en faktisk produktivitetsstigning på hele 30 pct. svarende til en gennemsnitlig stigning på 2,4 pct. om året.
Til sammenligning har den private markedsøkonomi præsteret en produktivitetsfremgang på 10 pct. i samme periode.
Det svarer til en produktivitetsfremgang på 0,8 pct. om året.
Produktivitetsstigningen i sygehussektoren er altså bemærkelsesværdig høj, men har også haft en række omkostninger.
Investeringer i optimering af bygninger og apparatur kan forklare en del af udviklingen i produktiviteten, i takt med at udviklingen i praksis og forskning medfører, at flere behandlinger kan udføres hurtigere og bedre.
Dermed nedsættes det efterfølgende plejebehov i forbindelse med mange operationer, som kan udføres uden eller med blot kortvarig indlæggelse.
Men det betyder altså også, at de patienter, der bliver indlagt i længere tid på sygehusene i dag, i gennemsnit har et markant større plejebehov den tidligere.
For virkeligheden ude i sygehussektoren er jo, at kravet om flere ydelser hele tiden stiger.
Udgifterne til medicin stiger hele tiden.
Produktivitetsstigningskravet lægger derfor et massivt pres på plejepersonalet – læger, sygeplejersker, SOSU'er – som har oplevet en kraftig stigning i antallet af patienter, de skal yde en plejeindsats over for i løbet af en arbejdsdag.
Samtidig presses sundhedsvæsenet af manglende finansiering til at gennemføre screeningsprogrammer.
Yderligere pres på økonomien kommer af indførelsen af en ikkedifferentieret behandlingsgaranti på 30 dage for alle patienter, som vil føre til flere behandlinger på privathospitaler.
Samlet set
er presset på sundhedsvæsenet så stort, at det er uforsvarligt at fortsætte videre ad den vej.
Presset på personalet i sundhedssystemet kan ikke kun aflæses som dårligt arbejdsmiljø, for samtidig stiger risikoen for fejl og utilstrækkelig pleje, fordi der simpelt hen ikke er tid.
Det kan aflæses i form af en klart stigende tendens i antallet af utilsigtede hændelser.
Tilsvarende ses en klar stigning i antallet af indberettede patientklager, for
ikke blot forlanger politikerne, at sygehusene leverer produktivitetsforbedringer, samtidig har et flertal i Folketinget bestående af alle partier undtagen Enhedslisten og Alternativet lagt benspænd ud for regionerne med budgetloven.
Regeringen kan i dag straffe regioner økonomisk, hvis regionerne bruger flere penge, end de har fået i økonomiaftalen, til sundhed.
Konkret kan regeringen i det kommende år modregne et overforbrug i bloktilskuddet.
Så meget for det regionale selvstyre.
Samtidig er der lagt loft over, hvor meget regionerne må investere.
Det er fuldstændig undergravende for bestræbelserne på at skabe produktivitetsstigninger, for problemet er, at når regionerne ikke må foretage de nødvendige investeringer uden at blive straffet, må de ty til offentlig-private partnerskaber, finansiel leasing eller noget andet, der forskyder udgiften fra investeringsrammen til driftsudgifterne.
Det er præcis der, sundhedsvæsenet er presset i dag.
Det betyder, at i stedet for at have en engangsudgift til investering i nyt udstyr, bliver regionerne nødsaget til at investere i udstyr med midler til drift.
Der er altså noget fuldstændig galt med styringen i det moderne danske sundhedssystem.
Grænsen er ganske enkelt nået for, hvor meget der kan presses ud af de ansatte for at nå de politiske mål om flere og bedre behandlinger, uden at der følger flere midler med.
De ansattes arbejdsmiljø forringes kraftigt, og som konsekvens stiger risikoen for fejl og dermed forringet kvalitet og dyre genindlæggelser.
Det er et generelt problem i sundhedsvæsenet, uanset om vi taler om psykiatri, svangreomsorg eller geriatri.
Der er behov for et opgør med produktivitetstyranniet ...
Ja, jeg skal bare lige læse vores forslag til vedtagelse op.
Det må være et klokkeklart løfte fra regeringen og Folketinget, at vi sikrer, at der er midler til rådighed for de ydelser, vi forventer sundhedsvæsenet leverer.
Vi kan ikke fortsætte med at sende regningen videre til patienter og personale, for der er råd til ordentlig sundhed i Danmark, der er råd til ordentlige arbejdsvilkår og tid til en ordentlig og værdig pleje.
Jeg skal dermed på vegne af Enhedslisten og Alternativet fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at produktivitetskravet i økonomiaftalerne med regionerne siden 2003 har haft den konsekvens, at det offentlige hospitalsvæsen årligt har leveret en produktivitetsstigning på 2,4 pct., hvilket er en væsentlig højere produktivitetsstigning end i den private sektor.
Folketinget konstaterer, at det har betydet et dramatisk pres på kvalitet, arbejdsmiljø og patientsikkerhed.
Personalet har oplevet det som et rigidt styringsmål, der har haft negative konsekvenser for personalets faglighed og for patienternes oplevede kvalitet i hospitalsvæsenet.
Folketingets partier pålægger regeringen at indlede forhandlinger med Danske Regioner og de sundhedsfaglige organisationer om at udvikle et nyt styringsredskab for sundhedsvæsenet.
Folketingets partier pålægger derfor regeringen at sikre, at kravet om 2 pct. øget produktivitet uden økonomisk kompensation ikke indgår i økonomiaftalen 2018 mellem regeringen og Danske Regioner.«