Mikkel Bjørn (DF), 2026-01-29:
Nu står vi her igen og diskuterer internationale konventioner, og det er med en fornemmelse af deja-vu.
Alligevel sker der ingenting.
Det hele gentager sig som en gammel vinylplade, der er gået i hak, én rituel debat efter den anden, men uden politisk handling.
Alle ved det, alle kan se det: Internationale konventioner lægger i dag et massivt låg på Danmarks mulighed for at føre en selvstændig udlændinge- og statsborgerskabspolitik.
Det bliver også indrømmet af regeringen, men når det kommer til handling, forsvinder modet desværre alt for ofte.
Så taler man om langsigtede løsninger, diplomatiske processer og nødvendigheden af at vente.
Dansk Folkeparti nægter at deltage i det skuespil, for virkeligheden er, at konventionerne i deres nuværende form beskytter de forkerte mennesker.
De beskytter voldtægtsforbrydere, bandeledere og groft kriminelle udlændinge, mens almindelige danskere betaler prisen i form af utryghed, overgreb og et samfund, der langsomt mister kontrollen.
Vi behøver ikke teoretiske diskussioner for at forstå det.
Vi kan blot se på sagerne.
Gang på gang får kriminelle udlændinge advarsler om udvisning, ikke en, ikke to, men tre, fire, ja, sågar fem gange.
Det er kriminelle, der voldtager, torturerer, skyder med maskinpistoler og stikker sagesløse mennesker ned i tog og busser, men som alligevel får lov at blive.
Jo, det er, fordi artikel 8 om familieliv og artikel 3 om umenneskelig behandling bruges som et juridisk skjold til at forhindre udvisning.
2 små artikler blandt 59 i alt, men med kolossalt ødelæggende effekt, og det samme mønster går igen i flere konventioner.
Statsløsekonventionen og statsborgerretskonventionen betyder, at selv voldelige forbrydere kan ende med dansk statsborgerskab uden at leve op til basale krav.
Og den nordiske statsborgerskabsaftale åbner døren for, at selv de groveste kriminelle kan blive danskere, selv når de er dømt for nogle af de værste forbrydelser.
Det er ikke sund fornuft; det er juridisk selvdestruktion.
Derfor er det bemærkelsesværdigt, at vi nu præsenteres for et forslag, der siger: Lad os vente 4 år mere.
Det er 4 år, hvor vi håber på, at Menneskerettighedsdomstolen ændrer kurs, 4 år, hvor vi beder pænt, og 4 år, hvor vi accepterer, at listen over ofre bliver længere.
Hvorfor skal der føjes flere navne til statistikker over voldtægt, grov vold og drab, før vi tør handle?
Hvorfor skal danskernes tryghed sættes på standby, mens politikerne fører symbolpolitiske forhandlinger i Strasbourg?
Vi kunne handle i dag.
Vi kunne beslutte, at artikel 8 og artikel 3 ikke skal forhindre udvisning af kriminelle udlændinge.
Vi kunne slå fast, at retten til familieliv aldrig skal veje tungere end retten til sikkerhed for danskerne.
Vi kunne, som andre lande allerede har gjort, tage forbehold.
Liechtenstein har forbehold, Frankrig har forbehold, Spanien har forbehold, ja, sågar Danmark har forbehold for de internationale konventioner.
At tage forbehold er ikke ekstremisme; det er suverænitet.
Dansk Folkeparti støtter beslutningsforslaget.
Det peger i den rigtige retning, men vi siger det også ærligt: 4 år mere er 4 år for meget.
Der er ingen faglig, juridisk eller moralsk begrundelse for at vente, kun politisk bekvemmelighed.
Vi vil ikke være gidsler i et system, der beskytter kriminelle på bekostning af lovlydige borgere.
Konventionerne er ikke hugget i sten, de er menneskeskabte love, og de kan ændres, begrænses eller opsiges.
Dansk Folkeparti vil gå forrest, ikke med varm luft og hensigtserklæringer, men med handling.
Spørgsmålet er bare, hvor mange flere der skal betale prisen, før resten af Folketinget tør gøre det samme.
Tak for ordet.