Signe Munk (SF), 2020-01-31:
Dagligt flyder medierne over med konsekvenser af klimakrisen: uregerlige skovbrande i Australien med tiggende koalabjørne, som beder om vand fra de forbipasserende; en vinter, som aldrig rigtig blev vinter, hvor sneen blev afløst af regn.
Det er hændelser, der kun burde ske en gang imellem, tilfældigheder, noget usædvanligt, men pludselig er de blevet normen.
Det værste er, at eksemplerne jo kunne blive ved.
Det er klimakrisen.
Verdens udledninger stiger, og ser vi tilbage på de sidste 4 år i Danmark, er det heller ikke opløftende.
Udledningerne har været stigende eller stagnerende, og udledningerne for 2018 blev jo faktisk nylig gjort op i energistatistikken, og efterfølgende har Aarhus Universitet leveret deres foreløbige opgørelse.
De danske udledninger steg i 2018.
Så der er brug for klimahandling.
En ny type sygdom er vokset frem: klimaangsten.
Det er en angst for, at ligegyldigt hvad man gør, bliver problemet større og større, og det er svært at handle alene på en klimakrise, der er så stor.
På den ene side diskuterer vi løsningerne af klimakrisen, og de er jo, og det må vi være ærlige omkring, for nogle ofte fyldt med alt det, de skal opgive.
Så på den anden side har vi også en masse mennesker, som frygter, at de skal opgive det gode liv, at de skal vinke farvel til ferien om vinteren eller om sommeren, at de skal sige farvel til de røde bøffer, de jo rigtig godt kan lide.
Først og fremmest handler håndteringen af klimakrisen for mig at se om at sikre tryghed for de næste generationer.
Tryghed er et grundlag for det gode liv, for får vi ikke den globale opvarmning under kontrol, så går de unge en fremtid i møde med flere konflikter og flere naturkatastrofer.
Selv om det nok er svært at sætte det gode liv helt på formel, for det er nok forskelligt for os hver især, så tror jeg, at vi alle sammen kan blive enige om, at noget af det, der gør os allermest lykkelige, er at være sammen med dem, vi holder af, og det er nok også at få gode oplevelser sammen.
Så opgaven er jo i bund og grund at se, om vi ikke kan sørge for, at man kan få gode oplevelser sammen på en mere klimavenlig måde.
Kan man tage på ferie, uden at man nødvendigvis tager flyet, f.eks. ved at vi får nattogsforbindelser og toge på el?
Klimahandling behøver ikke at være forbundet med træls- og tristhed.
Vi kan flytte bilister over i den kollektive transport, så bilkøerne bliver færre.
Vi kan sende de mest forurenende biler ud af byen og i stedet få elbiler, så luften bliver renere og støjen dæmpes.
Vi kan plante mere skov.
Vi kan bygge nye spændende huse med mere træ og med beton, som er mindre CO 2 -belastende.
Jeg ved godt, at den grønne omstilling ikke kommer med et fingerknips, og selvfølgelig er der bump på vejen, men hvis vi er enige om retningen, tror jeg oprigtigt på, at vi kan.
Pilen peger på os politikere, og vi har lavet en klimalov.
Det næste skridt er klimahandling.
For mig er det vigtigt at sige, at opgaven med at skabe klimahandling egentlig ikke udelukkende er at opfylde et tal på et stykke papir.
Det handler ikke kun om 70 pct.s reduktion af drivhusgasserne.
Nej, opgaven er jo at skabe et godt og et grønt samfund.
Vores fælles klimalov har rykket os et skridt videre i diskussionen, for det betyder, at nu skal vi ikke længere diskutere, om vi skal reducere drivhusgasserne med 70 pct.
Nu kan vi diskutere hvordan.
Så tak for det til alle de partier, der er bag klimaloven.
Tak for en god og bredt støttet klimalov.