Søren Søndergaard (EL), 2019-03-19:
I går, den 18. marts, fik vi ministerens svar på den kritik, som professor i strafferet ved Københavns Universitet Jørn Vestergaard retter mod det lovforslag, som vi tredjebehandler nu.
Og det er jo ikke ligefrem nogen begrænset kritik.
Det er faktisk en fundamental kritik af det her lovforslag.
Han skriver, at det »vil skabe en kolossal retsusikkerhed og en risiko for at lægge bånd på den frie, åbne og kritiske offentlige debat.«
På den baggrund kalder professoren det for bekymrende, at der nu tegner sig et flertal for vedtagelse af justitsministerens lovforslag.
Derfor vil jeg også godt sige, at jeg synes, det er lidt skuffende at læse ministerens svar, som jeg simpelt hen ikke synes formår på en overbevisende måde at imødegå de argumenter, som kommer fra Jørn Vestergaard, men som tværtimod gentager og understreger de problemer, som der er med det foreliggende forslag.
Her ved tredjebehandlingen står vi nemlig tilbage med det grundlæggende problem, at vi eller I ikke præcis ved, hvad det er, vi kriminaliserer, og borgerne ved det endnu mindre.
Når justitsministeren i kommentaren til Jørn Vestergaards kritik skal sammenfatte forslagets formål, er det angiveligt »at gøre det klart, at det er strafbart at hjælpe eller sætte en fremmed efterretningstjeneste i stand til at virke inden for den danske stats område ved at samarbejde om at udøve påvirkningsvirksomhed med henblik på at påvirke beslutningstagning eller den almene meningsdannelse.«
Bemærk ordene sætte i stand til, samarbejde, påvirke – mildest talt ikke særlig præcise begreber.
Det er faktisk meget uklart, ligeså uklart, som når justitsministeren i et svar på spørgsmål nr. 18 forsøger sig med en lidt mere folkelig udgave, som lyder: »Det er med andre ord samarbejdet med fremmede efterretningstjenester om at putte falske lodder i vægtskålen på vores demokratiske processer, som regeringen ønsker at forhindre og sætte ind over for«.
»Falske lodder i vægtskålen«
– hvem afgør, hvad der er falske lodder?
Og er det o.k. at samarbejde med en udenlandsk efterretningstjeneste om at påvirke opinionen i Danmark, hvis der er tale om ægte lodder?
Når f.eks. en større dansk tv-station måske under inspiration fra en fremmed efterretningstjeneste, hvem ved, bringer en fuldstændig løgnagtig historie om, at russiske fly har krænket et nærliggende lands luftterritorium, er det så tilladt for en dansk statsborger at tage kontakt til den russiske ambassade – læs: efterretningstjeneste – og bruge oplysningerne fra dem til at bringe sandheden frem?
Eller når f.eks. den danske regering under direkte inspiration fra et fremmed lands efterretningstjeneste systematisk spredte løgne til den danske offentlighed om Iraks besiddelse af masseødelæggelsesvåben, er det så tilladt for danske borgere at tage kontakt til et helt tredje lands ambassade – læs: efterretningstjeneste – for at få erstattet de falske lodder med nogle ægte?
Jeg indrømmer gerne, at regeringen i de svar, de har givet til Folketinget, forsøger at give eksempler på, hvornår loven ikke gælder, og det er godt.
Men forslaget giver ikke et klart svar på, hvornår loven så gælder .
Er der så ikke noget problem med udenlandsk påvirkningsvirksomhed?
Jo, det da ved grød der er
Der er et kæmpe problem med udenlandsk påvirkningsvirksomhed.
Det er helt sikkert et problem, og det er helt sikkert et stort problem.
Den påvirkning kan have mange former, og den kan have mange udtryk, og den kan komme fra efterretningstjenester i mange forskellige lande, såvel fjendtlige som normalt venligt stemte.
Jørn Vestergaard skriver i sin henvendelse, og jeg citerer: »Det ville være bedre at modarbejde udenlandsk påvirkningsvirksomhed med andre midler end de strafferetlige, herunder ved at lade sandhedsværdien af tvivlsomme oplysninger stå deres prøve i den offentlige debat.«