Kim Valentin (V), 2026-02-03:
Tak, formand.
Det er et alvorligt problem for samfundet, stress som sygemelding.
Det er desværre et problem rigtig mange steder.
Jeg kunne godt starte med at anerkende det.
Spørgsmålet er, hvordan vi løser det.
Og når jeg siger »vi«, er spørgsmålet, om vi løser det i Folketinget, eller om der er andre, der er bedre til at løse det.
Der bliver jeg nødt til lige at tage en personlig historie frem, for jeg har faktisk været leder for en virksomhed i 32 år og haft mange ansatte, og der har også været stresssygemeldinger, og hvad gør man i det tilfælde?
For ofte er det jo en medarbejder, man har brug for.
Ja, man tager selvfølgelig højde for, hvad det er for nogle umiddelbare konsekvenser.
Man sætter sig ned og drøfter, hvordan man kan hjælpe medarbejderen ud af stress.
Man prøver at kigge på, hvad det var, der fik medarbejderen ind i stress.
Så man laver nogle forskellige procedurer, som i og for sig er ganske fornuftige.
Og langt de fleste medarbejdere og arbejdsgivere tror jeg også har haft en relativt positiv opfattelse af, at arbejdsgiveren og medarbejderen har deltaget aktivt i denne her dialog og egentlig i fællesskab har haft et ønske om at gøre de her ting lettest muligt.
Men jeg tror også, man må erkende, at der er lige så mange gode løsninger, som der er jobbeskrivelser, personer og arbejdsgivere.
Spørgsmålet er så, om vi løser noget ved at lave én løsning for alle og kun give den ene side en ret og ikke give den anden side en ret, når man sidder omkring bordet.
Det tror jeg ikke man vil gøre her.
Jeg tror simpelt hen ikke, at det vil skabe en ligeværdig situation, når man sidder omkring et bord.
Jeg synes faktisk, der er rigtig mange arbejdsgivere, der bærer en omkostning for, at stressen kan have været opstået andre steder.
Men arbejdsgiverne er altid åbne for at have dialogen, for det går jo ud over arbejdspladsen, at medarbejderen er stresset, uanset hvor stressen er opstået.
Derfor er det en fælles opgave, og det synes jeg faktisk bliver italesat rigtig, rigtig mange steder.
Der er rigtig mange arbejdsgivere, der er virkelig dygtige til det.
Der er selvfølgelig også nogle, der ikke er dygtige til det, og der hører jeg, at forslagsstillerne siger, at vi skal tage mest hensyn til dem.
Det har jeg også forståelse for et eller andet sted, for så er der jo nogle, der slår sig derude.
Jeg synes dog ikke, man skal sætte ind her.
Jeg vil sige, man skulle sætte ind et andet sted.
Hvis man virkelig ville gøre noget fra forslagsstillernes side, synes jeg man skulle sætte ind i forhold til forebyggelse af stress og tidlig opfattelse af stress på arbejdspladsen, altså den dialog og at få det lagt ind i hverdagen i alle mulige samtaler derude på arbejdspladserne.
Det ved jeg også foregår nogle steder, for vi ved godt, at nogle former for stress er meget nemmere at håndtere, hvis man ser dem tidligt.
Og al stress, der opstår, kan jo på en eller anden måde forebygges.
Det er sjældent, det kommer som et lyn fra en klar himmel.
Det er noget, der opbygger sig over relativt lang tid, uanset om den opstår i hjemmet, på arbejdspladsen eller andre steder.
I Venstre har vi stor forståelse for de her ting.
Vi har også stor forståelse for, at arbejdsmarkedets parter er virkelig, virkelig dygtige til at se det her.
Og derfor ønsker vi ikke at støtte et forslag, hvor man ensidigt går ind og siger, at den ene side skal have en ret til at få en fastholdelsesplan.
Det er en problemstilling, der håndteres af arbejdsgiverne og lønmodtagerne sammen.
Det gør de relativt godt i markedet allerede i dag.
Så derfor kan vi ikke støtte dette forslag.