Trine Pertou Mach (EL), 2025-03-27:
Dansk udviklingsbistand er ikke en byttehandel, og det skal dansk udviklingsbistand heller ikke være.
Ressourcer, magt, velstand, demokrati, rettigheder og velfungerende samfund er stadig væk ekstremt ulige fordelt, når man kigger på kloden i 2025, selv om det faktisk kunne være anderledes.
Hvis der skal lidt mere balance i det regnskab, og hvis vi i øvrigt også på globalt plan skal blive bedre til at bekæmpe klimakatastrofer og forebygge krige og sult, er det bydende nødvendigt, at vi yder et bidrag til at bekæmpe fattigdom og ulighed og til at understøtte udviklingen af mere retfærdige, demokratiske og fredelige samfund rundtomkring på kloden.
Som andre ordførere også har været inde på, forebygger man migration og flygtninge ved faktisk at arbejde aktivt og forebyggende for at sikre bæredygtig udvikling i verdens udviklingslande, så mennesker kan leve gode liv der, hvor de fødes.
Udviklingsbistand er et hjørne af det.
Når det er sagt, er det jo åbenlyst, at der er autokratiske regimer og stater, hvor Danmark ikke kan eller skal støtte regeringer og statsapparater.
Det ændrer bare ikke ved, at også i de lande er der jo en befolkning, som kan have brug for, at man er til stede, at man støtter piger og kvinders rettigheder, at man bekæmper fattigdom, og at man støtter organisationer, som arbejder på at skabe forandring og forbedring.
Derfor handler det jo i høj grad om at finde veje og midler, så man kan støtte igennem uden om autokratiske regimer.
Det foregår typisk via aktive civilsamfund, sådan at de midler, vi bruger fra dansk side, kan komme befolkningerne til gode og meget gerne jo også bidrage til at skubbe landet væk fra diktatur og autokrati over mod pluralisme, frihed og demokrati.
Det er ting, som jo også er indfanget i de 17 principper, som der vitterlig er i den danske udviklingspolitiske strategi, nemlig at vi skaber muligheder, så mennesker kan få alternativer til fordrivelse, migration osv.
I det hele taget er der faktisk en lang række gode principper for den danske udviklingspolitik.
I Enhedslisten mener vi ikke, at udviklingsbistanden skal knyttes rigidt sammen med spørgsmålet om, hvorvidt et land accepterer at modtage sine egne statsborgere, hvis de udsendes som afviste asylansøger eller som udvisningsdømte lovovertrædere.
Det er fuldstændig korrekt, at ethvert land har folkeretlig forpligtelse til at modtage egne statsborgere, men hvis et lands regering i strid med folkeretten nægter at leve op til den her forpligtelse, skal det ikke være sådan, at landets befolkning pr. definition skal straffes for det.
Rwanda er ikke noget mønsterdemokrati.
Det er et land, der er styret af en autokratisk præsident, som er kendt for at undertrykke enhver opposition i sit eget land og snigmyrde politiske modstandere i udlandet.
Men fordi præsident Kagame erklærede sig villig til at huse et dansk modtagecenter for asylansøgere, begyndte man at kanalisere bistandsmidler til Rwanda.
Den form for belønning til udemokratiske regimer er vi heller ikke for i Enhedslisten.
Så vil jeg gå tilbage til forslagsstillernes forslag.
Spørgsmålet er jo, som flere ordførere har været inde på, om det problem, som beslutningsforslaget skal løse, egentlig er der.
I hvert fald er det, og nu kan jeg kun citere noget, som andre ordførere, herunder regeringsordførerne, har gjort før mig, i udenrigsministerens svar på spørgsmål nr. 72 i Udenrigsudvalget fra tidligere på denne måned, sådan at – og jeg citerer – »der ikke er tredjelande, der modtager langsigtet udviklingsbistand fra Danmark, som ikke i et vist omfang samarbejder om tilbagetagelse af egne statsborgere.«
Så hvor er problemet egentlig?
Jeg kan ikke sige mig fri for at tænke over , at af de 17 principper, som dansk udviklingspolitik er skruet sammen omkring og hviler på, vælger Dansk Folkeparti så at slå ned på ét.
Hvad det skal tjene, kan man jo kun gisne om.
Enhedslisten stemmer nej til beslutningsforslaget.