Astrid Krag (S), 2018-04-26:
Vi behandler jo lige nu et beslutningsforslag af en sjælden karakter – og heldigvis for det.
For det handler om tilsidesættelse af ministeransvaret, om vildledning af Folketinget, om, at vi som Folketing ikke kan tillade, at en minister står over loven.
I marts 2017 kom Ombudsmanden med en dybt kritisk redegørelse om udlændingeministerens instruks af 10. februar 2016.
Instruksen havde til formål at adskille alle mindreårige asylpar på landets asylcentre.
Det var som sådan en god ambition, for vi kan alle være enige om, at ingen mindreårige skal tvangsgiftes eller være fanget i et forhold, de ikke ønsker at være i – det siger sig selv.
Derfor valgte vi at indkalde ministeren i samråd.
Det blev til hele tre af slagsen, som også har været gennemgået her under debatten.
Derudover stillede vi over 200 udvalgsspørgsmål med det ene formål ikke at drive heksejagt, ikke at lave personforfølgelse, men at få en afklaring af forløbet – det forløb, der fik så voldsom og klar kritik af Ombudsmanden.
For vi har en parlamentarisk forpligtelse til at undersøge og følge de sager helt til dørs, hvor en minister ikke har levet op til sit ansvar.
Vi må desværre erkende, at vi ikke er lykkedes med det.
Det, vi ved, er, at ministeren blev advaret af sine embedsmænd forud for udsendelsen af instruksen, og at ministeren selv fjernede den helt afgørende sætning i instruksen, der gjorde den ulovlig.
Vi ved også, at der er blev administreret efter ministerens instruks, samtidig med at der i embedsværket var juridiske drøftelser om lovligheden.
Og vi ved, at embedsværket den 28. april 2016 selv begyndte at rette op på den ulovlige administration.
Alle 23 sager blev genoptaget og sagsbehandlingen sat i bero, mens man overvejede, hvordan en lovlig sagsbehandling skulle tilrettelægges.
På det tidspunkt havde bl.a. Røde Kors og Institut for Menneskerettigheder henvendt sig med en stærk kritik af den nye praksis, ligesom Folketingets Ombudsmand var gået ind i sagen.
Men hvordan kunne det dog gå så galt, hvordan kunne det komme dertil, hvem bærer ansvaret?
Det er vigtigt at få afdækket, og vi fremsætter nu et beslutningsforslag, der vil medføre, at det bliver undersøgt.
Vi ønsker en uvildig undersøgelse, hvor de involverede embedsmænd og regeringsmedlemmer får lejlighed til at komme til orde under vidneansvar.
For vi har brug for at få vurderet, om ansvaret for instruksens tilblivelse og manglende overensstemmelse med dansk ret og international ret i det daværende Udlændinge-, Integrations- og Boligministerium kan placeres på bestemte personer, enten medlemmer af regeringen, embedsmænd eller andre.
Og vi har brug for at få vurderet ansvaret for og lovligheden af ministeriets og Udlændingestyrelsens administration af instruksen i et antal konkrete sager i 2016 og 2017, ligesom vi har brug for en gennemgang af Udlændingeministeriets kommunikation med Statsministeriet og Justitsministeriet om instruksens administration og overensstemmelse med dansk og international ret.
Hvorfor er det så vigtigt med en uvildig undersøgelse, hvorfor bruger vi vores egen og hinandens tid på det her, embedsværkets ressourcer og skatteborgernes penge, selv om jeg kan berolige med, at det ikke bliver i den størrelsesorden, man får indtryk af, når man lytter til regeringsordførerne?
Jamen det gør vi jo, fordi tusindvis af danskere hver eneste dag udfører de beslutninger, der træffes af regeringens ministre.
Tusindvis af danskere bliver hver eneste dag berørt af og skal efterleve de beslutninger, der træffes af regeringens ministre.
Derfor skal beslutningerne selvfølgelig træffes inden for lovens rammer.
Og kan beslutningerne ikke det, og ønsker en minister derfor at ændre lovens rammer, ja, så skal ministeren gå til Folketinget og få ændret de lovgivningsmæssige rammer; ellers vil det ikke længere være Folketinget, der bestemmer lovgivningen hertillands, og det vil dermed heller ikke længere være danskerne, der bestemmer i deres eget land.
Vi er helt inde ved kernen af vores demokrati, vi er helt inde ved grundlovens ord.
Derfor ser vi i Socialdemokratiet med stor alvor på den her sag.
Den handler for os om de helt grundlæggende principper for vores folkestyre; om at vi i vores demokrati nu engang har indrettet os sådan, at regeringen udøver magten, og at Folketinget vedtager lovene, og at ingen er hævet over lovene, ingen tager dem i egen hånd, heller ikke en minister, der ønsker at virke handlekraftig og beslutsom.
Med andre ord: En minister skal selvfølgelig overholde loven.
En minister må ikke lyve over for Folketinget eller give Folketinget vildledende eller mangelfulde oplysninger.
Ser det ud til at være tilfældet, ja, så er vi forpligtet til at få det undersøgt til bunds og få placeret et eventuelt ansvar.
På den baggrund skal jeg ikke så overraskende meddele Tinget, at Socialdemokratiet støtter forslaget om at iværksætte en uvildig undersøgelse.