Nick Hækkerup (S), 2021-05-25:
Tak for debatten.
Lad mig slå ned på nogle af de ting, der har været sagt.
Vi har været rundt om det her med statsløsekonventionen og om, om man ikke bare kan træde ud og så træde ind igen.
Sagen er den, at Danmark i sin tid har ratificeret statsløsekonventionen uden forbehold.
Det er der nogle andre stater der ikke har, f.eks. Belgien, men også UK, og det giver dem den mulighed, som hr. Morten Messerschmidt efterlyser, nemlig at kunne tage statsborgerskab fra folk, uden at de står tilbage med et andet statsborgerskab.
Det er fuldstændig rigtigt, at min farfar, Per Hækkerup, var økonomiminister på det tidspunkt, men mon ikke den konvention trods alt har hørt til et andet sted i regeringen?
Jeg skal ikke kunne sige det, men under alle omstændigheder står jeg gerne ved arv og gæld i enhver henseende.
Nok om det.
Så er der den mulighed, som blev nævnt, nemlig om ikke man kan udtræde af konventionen for så at indtræde i konventionen igen – altså at vi træder ud, sådan som vi er, af statsløsekonventionen, og så indtræder vi igen med et forbehold.
Se, der er det sådan, at noget af det, som gælder – og jeg ved faktisk ikke engang, om det er konventionsfæstet, eller om man simpelt hen har konstateret, at det så er sådan, som retten er – er, at det ville være i strid med det, der hedder traktatretten, altså den måde, som vi laver aftaler med hinanden på, og det, der gælder for aftalerne, hvis man opsiger en konvention alene med det formål at genindtræde med en erklæring eller et forbehold.
Det vil også kunne give nogle af de problemer, som hr. Jens Rohde pegede på før.
Og der er ikke nogen stater, som har opsagt statsløsekonventionen, heller ikke for at genindtræde med en erklæring eller et forbehold.
Så derfor er situationen omkring Storbritannien noget anderledes, og der ligger nogle andre handlemuligheder end dem, som vi har.
Det var til det konkrete.
Til det overordnede vil jeg sige, at jeg i løbet af debatten kom til at tænke på det gamle citat af Winston Churchill, at demokrati er den værst tænkelige styreform, når man ser bort fra alle de andre.
Lidt det samme gælder jo i virkeligheden for vores internationale konventioner.
Der er mange ting at kritisere – tit er det langsomt, tit er det uendelig ineffektivt, tit er der lande, som ikke tager det alvorligt på samme måde, som vi gør det osv. – men alternativet ville være værre, fordi alternativet ville være en verden, som ikke var reguleret af lov og ret, men af de stærkes ret eller af de mest brutales ret, sådan som vi har set det igennem tiden.
Så er der nogle, der har spurgt, om det for alvor ville betyde noget, hvis man var i den situation, at der var internationale konventioner, som vi ikke længere var en del af.
Ja, det mener jeg faktisk.
Efter min mening er noget af fundamentet for Danmarks selvstændighed og eksistens som stat, at vi er med i NATO-samarbejdet.
Vi behøver bare at tænke lidt tilbage til situationen med Trump, som begyndte at ryste på hånden i forhold til NATO-samarbejdet, og hvad det gav af kuldegysninger i Europa.
Det er et eksempel på et forpligtende internationalt samarbejde, som efter min mening har sikret, at Danmark består som nation.
Lad mig tage noget, der rækker lidt fremad.
Jeg tror på, at når vi skal have styr på, og det skal vi jo, de klimaforandringer, som der sker, så er den klimaregulering, som skal til, helt afhængig af, at vi har et internationalt samarbejde på klimaområdet.
Det er umuligt at forestille sig, at hvert land for sig skulle finde ud af at lave klimatilpasninger, som tilsammen vil sikre kloden den udvikling, som vi gerne vil – eller noget af det, vi diskuterede i sidste uge, nemlig det her med regulering af markedet, de sociale medier, som er vokset frem.
Man kan selvfølgelig godt lave enkeltstående nationale reguleringer, men det er svært at forestille sig, at vi for alvor skal få styr på de her sociale medier og de store selskaber, som ligger bag, hvis ikke det er bundet op på en eller anden form for internationalt samarbejde.
Det er bare eksempler på den interesse, som vi har i en verden, som arbejder sammen gennem lov og ret, gennem internationale regler.
Så er jeg jo enig i det, der er blevet sagt undervejs, og som nogle gange bliver overset.
Nogle gange er der en opfattelse af, at menneskerettighederne er noget universelt, at det nærmest er sådan noget naturgivent.
Det er det ikke.
Det er jo noget, som vi har skabt, og som kan fjernes igen, hvis det skulle være.
Der har også været en opfattelse af, at som tiden gik, ville menneskerettighederne, fordi de har den styrke, som de har, udbrede sig til resten af verden, men det er der jo ikke noget der tyder på længere.
Menneskerettighederne er under pres udeomkring, og de bedste eksempler er vel nogle af landene i Mellemøsten, som siger: Ja, det er meget godt med menneskerettigheder, men vi skal bare lige huske på, at sharialovgivningen står over menneskerettighederne.
Eller det er Kina, som siger: Det er fint med menneskerettigheder, men det står så under den ideologi, som er vores, og derfor er der ikke sådan en særlig sandhed eller værdi knyttet til menneskerettighederne.
De har kun den styrke, som vi giver dem, og derfor er vi selvfølgelig også grundlæggende nødt til at forsvare dem, men også at kunne tage diskussionen af dem, så de bliver ved med at følge med tiden, så vi bliver ved med at have en interesse i at have dem, så vi bliver ved med at føle loyalitet over for dem.
Og det er her, dagens debat bliver interessant, for det er her, vi har nogle domstole, EU-Domstolen og Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som efter min mening i nogle sager er gået så langt i sin aktivistiske fortolkningsstil, at man har flyttet sig væk fra den demokratiske legitimitet, der skal være med, for ellers mister systemet vores, menneskenes, nationernes opbakning, og dermed forvitrer det.
Og derfor, fordi det ikke er naturgivent, skal vi holde fast i at blive ved med at diskutere og kritisere også menneskerettighedernes udvikling, når der er behov for det.
Men tak for en god debat.