Mette Frederiksen (S), 2025-05-21:
Tak for det, og tak for en altid god debat, hvor vi på vanlig vis er kommet langt omkring fra ulve til førerhunde, som jeg forstår er det nye, og fra hundeslagsmål til den romance, der ulmer i den blå opposition.
Man må jo nu forstå, at de borgerlige oppositionspartier – her to et halvt år inde i valgperioden – måske er ved at finde noget, der minder om en melodi, selv om der tilsyneladende stadig væk ikke rigtig er nogen, der er klar til at synge for.
Blå samling kalder man sig, og det lyder jo flot.
Spørgsmålet for mig er så: Blå samling for hvad?
For det kan godt være, at man i går kunne stille op til et gruppefoto, som var det et afsnit af den fine serie Badehotellet, men når man så forsøger at blive enige om politik, minder det måske lidt mere om et afsnit af Alene i Vildmarken.
For hvad er det egentlig, man kan samles om?
Er det det grønne, hvor man står i hver sin grøft, hvor nogle slår sig op på at være grønne, mens andre forlader klimaloven og afholder CO 2 -rallies?
Eller er det i forhold til skat, hvor nogle gerne vil være med til at give helt almindelige lønmodtagere skattelettelser, mens andre står udenfor, fordi man virkelig ikke kan holde ud, at dem med de allerhøjeste indtægter og indkomster skal bidrage lidt mere?
Er det i forhold til opbakning til EU eller til Arnepensionen?
Jeg synes ærlig talt, at svaret blæser noget i vinden.
Til gengæld må jeg så forstå, at de partier, der tilhører den her blå samling, drømmer sig tilbage, til dengang hvor der var en borgerlig ledet regering i Danmark – åbenbart særlig når det handler handler om indvandrere fra MENAPT-landene – altså dengang i de gode gamle dage, hvor Inger Støjberg var udlændinge- og integrationsminister, og hvor Dansk Folkeparti i øvrigt var parlamentarisk grundlag.
For det var dengang i 2015, hvor indvandringen fra MENAPT-landene var historisk høj; næsten 18.000 personer kom hertil.
Det tal er nu mere end halveret.
Hvor personer fra MENAPT-landene i 2016 udgjorde halvdelen af dem, der fik statsborgerskab ved lov, er den andel nu også halveret.
Og fra at have haft i omegnen af 1.200 afviste asylansøgere i det, vi kalder udsendelsesposition, da fru Inger Støjberg var minister, har vi nu i dag omkring 300.
Det tal har vi altså halveret.
Så er der nogle, der vil sige: Jamen det var jo i 2015, og var det ikke der, hvor der kom en masse syrere til Europa?
Jo, det var det, men i dag er presset på Europas grænser næsten ligeså stort som dengang.
Næsten en million søgte om asyl i Europa sidste år, og meget, meget få af dem søgte mod Danmark.
Det skyldes næppe, at der er sat nye vejskilte op langs de tyske motorveje.
Det skyldes nok mere, at den her regering fortsat den stramme udlændingepolitik, som vi i øvrigt har gjort det siden 2019.
Sagt med andre ord er der under den her regering og under den tidligere S-regering kommet styr på asyl og familiesammenføring.
Når jeg siger det med en vis glæde, er det jo ikke, fordi jeg ikke under mennesker, der er på flugt, at få hjælp, men fordi mange af os har erkendt, at vi ganske enkelt ikke kan hjælpe dem alle her i Danmark.
I dag er det primært folk, der kommer for at arbejde og studere i Danmark.
En stor del af den stigning, vi har diskuteret i dag, skyldes iranere, der er kommet hertil for at arbejde som sygeplejersker, i øvrigt formentlig som et resultat af en aftale, som flere af partierne i den såkaldte blå alliance selv var med i.
Nu har det så vist sig efterfølgende, at der ikke var den efterspørgsel i sundhedsvæsenet, som man troede.
Så er det selvfølgelig nødvendigt at stramme op, og det foreslår vi så fra regeringens side at gøre med en kvoteordning og en genindførelse sprogkravet.
Målet er, at behovet i sundhedsvæsenet bedre skal følges med antallet af de personer, der kommer ind.
Hvis vi kigger på et andet område, kan vi se en stigning i antallet af studerende fra tredjelande på nogle ikke-statsligt godkendte uddannelser, bl.a. studerende fra Nepal.