Mai Mercado (KF), 2018-12-06:
Tak for ordet.
Jeg er blevet bedt om at redegøre for, om kommunerne lever op til intentionerne og lovgivningen i Barnets Reform og også for, hvad jeg vil stille op over for kommuner, som altså ikke lever op til reformen.
For lige knap 2 år siden var jeg indkaldt til en forespørgselsdebat omhandlende det samme emne, og på den relativt korte tid er der ikke sket grundlæggende ændringer i mit syn på området.
Jeg mener stadig overordnet set, at vi er rigtig godt på vej med at få udbredt tankesættet fra bl.a. Barnets Reform til kommunerne.
Det er vigtigt, for det er min overbevisning, at opgaverne på det sociale område varetages bedst af kommunerne.
Kommunerne er tættest på borgerne og har derfor også de bedste forudsætninger for at lave indsatser, som imødekommer det enkelte barns og den enkelte families behov.
Når det er sagt, er der desværre fortsat også kommuner, der har problemer med at overholde reglerne på området, og det er naturligvis helt uacceptabelt.
Kommunerne skal overholde lovgivningen.
Det er simpelt hen hævet over enhver diskussion og enhver tvivl, og det gælder selvfølgelig også de ændringer, som blev indført med Barnets Reform.
Jeg mener dog, at vi i fællesskab på tværs hen over midten har sat en række fornuftige initiativer i værk, som det er mit klare indtryk har medvirket til at løfte indsatsen for de udsatte børn og unge.
Her kan jeg naturligvis nævne Barnets Reform fra 2010, som havde det altoverskyggende formål at sætte en tyk streg under, at barnets bedste altid skal være i centrum for den hjælp og støtte, som kommunerne sætter i værk.
Derudover satte vi med overgrebspakken fra 2013 massivt ind for at styrke forebyggelse og håndtering af overgreb mod børn.
Med forebyggelsespakken fra 2014 indgik vi en aftale om at understøtte det tidlige forebyggende arbejde i kommunerne, og med tilsynsreformen fra 2014 oprettede vi fem tilsynsenheder på det sociale område, altså socialtilsynet.
Som børne- og socialminister har bedre inddragelse af barnet i egen sag stået højt på min dagsorden og også på dagsordenen hos andre politiske partier, og det var også vigtigt for mig, at vi i satspuljen for 2018 satte fokus på bedre børneinddragelse i kommunernes sagsbehandling med en børnerettighedspakke.
For kommunerne skal tale med børnene for at få indblik i, hvilke problemer de tumler med, og hvilken hjælp der er behov for.
De skal inddrages i beslutninger, der kan have store konsekvenser for deres liv.
Det udpluk af tiltag, jeg har nævnt her, har netop sat fokus på kvaliteten i sagsbehandlingen og på at sætte ind tidligere og mere systematisk.
Men det er også tiltag, som skal have tid til at virke.
Jeg tror, at vi alle sammen er enige om, at det ikke klares med et snuptag at omsætte lovregler til gennemgribende ændringer helt ude i yderste led ude i kommunerne.
Det er for mig et helt centralt element i at løse de udfordringer, der er på området i dag.
Vi er allerede i gang med arbejdet.
Bl.a. blev det med satspuljen for 2017 aftalt at investere massivt i udviklingen og udbredelsen af virksomme metoder og praksisser til kommunerne.
Derudover har vi i satspuljen for 2019 for nylig besluttet at investere massivt med 249 mio. kr. i årene 2019-2022 samt 71 mio. kr. årligt herefter til et udviklings- og investeringsprogram på børne- og ungeområdet.
Programmet skal både indeholde screening, modning og afprøvning af sociale indsatser samt udbredelse af de indsatser, der viser sig effektfulde.
Udviklings- og investeringsprogrammet er jo et skridt i den helt rigtige retning for en mere vidensbaseret og effektfuld socialpolitik med afsæt i metoder og indsatser, som efterspørges i kommunerne, og som virker.
I den sidste ende skal det være med til at sikre, at sociale indsatser kommer til at gøre en reel forskel for de børn og unge, således at de bliver mindre udsatte, og således at børn og unge med handicap får styrkede muligheder for personlig udvikling, sundhed og et selvstændigt voksenliv.
Endelig er læren fra bl.a. Barnets Reform for mig at se, at vi skal følge langt bedre op på implementeringen af store reformer.
Derfor har jeg også sat mig i spidsen for at følge kommunernes indsats tættere.
Bl.a. derfor offentliggør jeg hvert år et danmarkskort over omgørelsesprocenter i Ankestyrelsen på baggrund af klagesager om kommunens afgørelser på det samlede socialområde.
Det skal jo synliggøre kommunernes generelle ansvar for sagsbehandlingskvaliteten og skabe gennemsigtighed samt sætte fokus på, at der bliver truffet korrekte afgørelser.
Nuvel, vil nogle så sige, det kan jo godt være, at der kan være forskel på, om man sender en sag tilbage til fornyet behandling, fordi man har begået grove indholdsmæssige fejl, eller det er procesfejl i det, man vil kalde den lidt mere lette ende, hvor man måske ikke har fået overleveret nogle dokumenter.
Prøv at høre en gang: Det er vigtigt uanset hvad.
Uanset hvad handler det til syvende og sidst om, at der er familier, som venter på at få den rette afgørelse, og det er jo lige præcis her, vi gerne vil synliggøre kommunernes generelle ansvar.
Derfor har vi også sammen i satspuljen for 2019 besluttet at følge kvaliteten af kommunernes sagsbehandling årligt via et nyt undersøgelseskoncept.
Undersøgelsen skal give et overblik over den aktuelle udvikling i kvaliteten af sagsbehandlingen på børne- og ungeområdet og skal bl.a. sikre, at alle 98 kommuner oplever at blive kontrolleret så hyppigt, at incitamentet for kommunerne til at overholde gældende lovgivning øges.
Samtidig er det i satspuljen for 2019 blevet obligatorisk for kommunerne at indberette § 11-indsatser i serviceloven, så der tilvejebringes et mere retvisende billede af, hvilke og hvor mange indsatser kommunerne iværksætter.
§ 11-indsatserne er jo de her forebyggende indsatser, og vi har lige fået Danmarks Statistik her i går, som viser, at der faktisk er tale om en forøgelse af antallet af § 11-indsatser.
Det skal man faktisk ikke være så bekymret for.
Jeg vælger egentlig at tolke det som værende positivt, at vi ser en stigning i antallet af § 11-indsatser, fordi det jo er udtryk for en omlægning, således at man rent faktisk kommer ind på et tidligere tidspunkt og understøtter familierne og hjælper familierne.
Så man skal ikke være i tvivl om, at det har en stor betydning at få lavet den omlægning.
Endelig har vi også for satspuljen for 2019 aftalt at igangsætte tre initiativer, som skal forbedre afgørelsesgrundlaget i sager om anbringelse uden samtykke.
For der er jo ikke nogen tvivl om, at hvis forældrene kan varetage barnets udvikling og trivsel, er det den bedste løsning for barnet at blive i familien, eventuelt med en særlig støtte til barnet eller familien.
Det kunne være en § 11-indsats, som jeg lige nævnte.
Derfor bliver det for det første et lovkrav, at indstillingen om anbringelse uden samtykke til børn og unge-udvalget skal indeholde en særskilt vurdering af forældrenes kompetencer i forhold til at håndtere barnet og barnets eventuelle udfordringer.
For det andet kommer der et krav om, at når der foretages psykologiske undersøgelser af forældrene i forbindelse med den børnefaglige undersøgelse, skal det ske med brug af en autoriseret psykolog.
Det skal sikre en vis kvalitet i de undersøgelser, der foretages af forældrenes kompetencer.
For det tredje bliver de nuværende retningslinjer for udarbejdelse af forældrekompetenceundersøgelser fra 2011 nu opdateret, så de er tidssvarende og indeholder den nyeste viden om emnet.
Desuden vil jeg igangsætte en ny undersøgelse, som altså skal afdække årsagerne til stigningen i antallet af anbringelser uden samtykke, herunder i forhold til anbringelser af børn og unge med funktionsnedsættelse.
Det fremgår jo klart af lovgivningen, at kommunen altid skal forsøge at få forældrenes eller den unges samtykke til en anbringelse, og derfor skal undersøgelsen altså gøre os klogere på, hvorfor der i stigende grad anbringes uden samtykke.
Her til sidst er det vigtigt at huske på, at der i forhold til de kommuner, der ikke lever op til deres forpligtelser, er et helt særligt system til at gribe ind og sikre barnets tarv.
Alle, der oplever, at en kommune ikke giver et barn den støtte, som det har behov for, kan rette henvendelse til Ankestyrelsen, som af egen drift kan gå ind i en sag og træffe afgørelse om støtte til et barn.
Derudover er landets kommuner også underlagt det kommunale tilsyn, som varetages af Ankestyrelsen, og tilsynet kan om nødvendigt foretage sanktioner i forhold til ulovlige kommunale beslutninger, herunder pålægge de ansvarlige kommunalbestyrelsesmedlemmer tvangsbøder.
Med regeringens beslutning om at ophæve forældelsesfristerne i sager om seksuelle overgreb mod børn bliver det desuden tydeliggjort, at de offentlige myndigheder har et ansvar for at gribe ind.
Og sker det ikke, kan ofre for overgreb altså nu rejse krav om erstatning mod offentlige myndigheder, også selv om de først får modet til at tage kampen op, når de er blevet voksne.
Så jeg mener ikke, at vi er i mål med indsatsen på børneområdet endnu, men jeg tror på, at hvis vi holder fast i de spor, vi har lagt i fællesskab, fastholder fokus på virkningen af indsatserne, er vi også på vej i den rigtige retning.