Karsten Hønge (SF), 2018-04-12:
Lige samfund klarer sig på alle områder bedre end ulige samfund.
Fattigdom rammer hårdt.
Det interessante her er ikke, som vi jo så ofte hører fra borgerlig side, at man sammenligner fattigdom med andre lande, der har helt andre betingelser.
Det, der slår igennem, hver gang man måler på betydningen af lighed og ulighed i et samfund, er den relative fattigdom, den relative ulighed.
I dag er der ca. 48.300 børn, der lever under fattigdomsgrænsen.
Børn af fattige forældre har ca. 60 pct. større risiko for at ende som førtidspensionister allerede som 30-årige.
Kan det betale sig at arbejde?
Det spørgsmål bliver jo stillet tit og også i dag.
Rockwool Fondens forskningsenhed viser, at kontanthjælpen er udhulet gennem de sidste 25 år, og nu sættes der yderligere fart på den udvikling.
Det største felt er for enlige ikkeforsørgere, hvor man i 1988 kunne se, at kontanthjælpen udgjorde 38 pct. af gennemsnitslønnen – og nu er den faldet til 31 pct.
Og for enlige forsørgere er kontanthjælpen faldet fra at udgøre 72 pct. af gennemsnitslønnen til at udgøre 63 pct. For forsørgere, der er par, udgjorde kontanthjælpen i 1988 57 pct., og den er nu faldet til 51 pct. af en gennemsnitsløn.
Hvad vil det så sige at være fattig i Danmark?
Det betyder bl.a., at hver femte fattige ikke tager offentlig transport; at knap hver sjette ikke spiser tre måltider om dagen; at hver syvende ikke køber lægeordineret medicin; og at hver ottende har svært ved at afholde handicapudgifter.
Fattige børn har langt flere afsavn end andre børn.
Hvert tredje fattige barn har fritidsafsavn; hvert fjerde fattige barn har afsavn inden for beklædning og fodtøj; og knap hvert fjerde fattige barn har afsavn inden for bolig og indbo.
Når vi diskuterer, om økonomiske incitamenter virker, så vil jeg sige, at det gør de da.
Hvis man er i stand til at flytte sig væk fra et økonomisk pres, så svarer det lidt til, at hvis man møder to bøller på gaden og man faktisk har mulighed for at gå uden om dem, jamen så vil man jo nok vælge at gøre det.
Men problemet ved kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen er, at det rammer alle.
Det vil skabe et pres på mindstelønningerne, og så kan vi stå her igen om et stykke tid og diskutere, at nu skal der skabes mere afstand mellem overførselsindkomster og løn.
Og så kan lønningerne falde, og så kan overførselsindkomsterne falde bagefter; de kan bidrage til hinandens dødsspiral mod bunden.
Til gengæld kan de ikke tørre grinet af sig ovre i arbejdsgiverforeningerne.
Fattigdom er en tatovering, som børn har svært ved at fjerne senere i livet.
Det vigtigste, man kan foretage sig i livet, er faktisk at vælge de rigtige forældre.
Der skal man virkelig se sig godt for, for det får nemlig store konsekvenser.
Men samfundet skal ikke finde sig i, at børn efterlades i fattigdom.
Måske kan kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen i allerbedste tilfælde med solen i ryggen og vinden i ryggen tage æren for, at 600 mennesker er kommet i arbejde eller uddannelse.
I den samme periode er 10.500 børn drattet ned under fattigdomsgrænsen.
62.000 børn er hver dag ramt af den lavloftede kontanthjælpskælder.
I forhold til at få folk i beskæftigelse, og i forhold til hvor mange man rammer, svarer det til, at 17 børn ender i fattigdom for at få 1 menneske i arbejde.
Det er kynisk, det er asocialt, det er unfair.
Men selvfølgelig kan økonomisk pres flytte mennesker.
Hvis man kan flytte sig væk fra pisk, gør man det jo.
Men skubber man til mennesker, som ikke kan flytte sig, så vælter de bare.
Ulighed river samfund fra hinanden.
SF mener til gengæld, at alle skal have fair odds i livet.