Jens Rohde (KD), 2021-05-21:
I KD's 2030-plan bruger vi sådan lige godt 5 mia. kr. på at udbygge seniorpension.
Vi ønsker at reducere genoptjeningsperioden i forhold til dagpenge med det halve, fordi det var en kapitalbrøler, man lavede, da man både afkortede dagpengeperioden og samtidig gjorde det sværere at optjene dagpenge.
For så fik man ikke skabt den nødvendige mobilitet på arbejdsmarkedet.
Man fjerner jo incitamentet til at tage job af kortere varighed.
Vi ønsker, at integrationsydelsen skal afskaffes, vi vil afskaffe kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen.
Vi vil også afskaffe modregning i folkepension for arbejdsindkomst, ens egen og ægtefællens.
Og så ønsker vi at styrke fagbevægelsen ved at hæve fagforeningskontingentet.
I den finansiering, vi har, har vi ikke pengene til det her forslag.
Men det ændrer jo ikke ved, at det kalder på en diskussion, og det er der, jeg har det sådan lidt, ligesom Poul Schlüter havde det i sin tid: at ideologi er noget bras, når man skal diskutere de her ting.
For det er meget godt at stå og sige, at det skal kunne betale sig at arbejde, og at vi skal køre en eller anden ideologisk retning i den ene side af salen og en anden ideologisk retning i den anden side af salen.
Jeg plejer altid at vende den der tese om lighed og ulighed i forhold til det liberale og borgerlige grundsyn om ved at sige, at det er et selvstændigt mål, også for liberale og borgerlige, at bekæmpe en alt for stor ulighed.
For hvis borgerlig-liberale ønsker opbakning til f.eks. det indre markeds hellige gral, nemlig den fri bevægelighed for arbejdskraft, og befolkningen skal bakke op om det, så er vi nødt til at have en vis lighed i samfundet.
For ellers bliver spændingerne for store, og det er den slags, som gule veste er lavet af.
Derfor er det her tema, som fru Jette Gottlieb tager op, faktisk helt berettiget.
Nu var hr. Bent Bøgsted inde på lidt historie om den reform, der blev lavet, altså i forhold til de her skattelettelser.
Og til det vil jeg godt lige tilføje, at jeg kan huske, at dengang jeg var politisk ordfører for Venstre, kom hr. Søren Pind med nogle forslag om, at man skulle sænke stigningstakten i overførselsindkomsterne for at finansiere den der skattelettelse.
Det første, der skete, var, at den daværende statsminister, Anders Fogh Rasmussen, ringede til mig, og så sagde han: Det der hælder du bare ned ad brættet!
Det gjorde jeg, og hr. Søren Pind tilgav mig aldrig siden for at hælde det så kraftigt ned ad brættet.
Og så er det jo skæbnens ironi, at nøjagtig det samme forslag, den samme finansiering til skattelettelser, senere hen bliver vedtaget – af en socialdemokratisk ledet regering under Helle Thorning-Schmidt.
Det er sådan en historie, jeg synes er meget sjov, og nu er den så fortalt her fra Folketingets talerstol.
Men det er jo skæbnens ironi.
Tilbage til det konkrete forslag: Jeg synes igen, at det er en uskik ikke at anvise finansiering til forslag.
Og som sagt: Når de forslag, der bliver fremsat – uanset hvor sympatiske vi måtte finde dem – enten ikke er finansieret af forslagsstillerne selv eller vi selv har en finansiering i vores 2030-plan, så er vi ikke i stand til at støtte forslaget, om end diskussionen er vigtig, og om end jeg synes, det er et sympatisk forslag, og om end det kalder på, at vi grundlæggende ser på, at uligheden ikke stiger for voldsomt i det her samfund.
For konsekvenserne kan også for vores virksomheder og for den liberale europæiske orden være ganske alvorlige.