Carsten Bach (LA), 2025-10-31:
Tak for det, formand.
Redegørelsen fra udenrigsministeren i år nævner heller ikke forholdet med et eneste ord, hvilket jeg desværre ser som et udtryk for et lidt uheldigt politisk dødvande, hvor udenrigsministeren jo ellers for et par år siden under debatten her i salen gav udtryk for, at der var et desperat behov for en arktisk strategi.
Vi taler altså år efter år om behovet for et samlet strategisk grundlag for kongeriget i Arktis, og nu, hvor man har overtaget formandskabet for Arktisk Råd, burde det vel have endnu højere prioritet.
Men der er intet nyt at finde i redegørelsen – ingen fælles pejlemærker, ingen langsigtet plan for, hvordan vi som rigsfællesskab skal agere i en region, hvor andre nationer ændret deres tilgang med ekspresfart.
Udenrigsministeren konstaterer endda i redegørelsen, at udviklingen går i en anden retning og – må man måske forstå – forkert retning, men at lavspænding er en målsætning.
Lad os bare være helt ærlige om den retorik.
Det handler om politisk spin; det handler om et forsøg på kunstigt at holde begrebet arktisk lavspænding i live, efter at lavspændingspolitikken for længst er blevet overhalet af virkeligheden.
For udviklingen går helt rigtigt i en anden retning.
Redegørelsen her beskriver et aggressivt og truende Rusland med stigende risiko for eskalation i Arktis, øget vestlig militær tilstedeværelse og fokus på GIUK-gabet, sabotage og beskyttelse af undersøisk infrastruktur.
Det er en markant forandring af Arktispolitikken, som står i klar kontrast til beskrivelserne i de tidligere års redegørelser.
Vi er altså reelt gået fra lavspændingsretorik til mere sikkerhedspolitisk realisme, og tak for det, trods alt.
Udviklingen og realismen ses heldigvis også tydeligt i de nye arktiske delaftaler under forsvarsforliget.
Delaftale 1 lagde grunden, og nu har vi for ganske nylig med delaftale 2 sat turbo på forsvarets aktiviteter i Arktis: i alt fem nye arktiske skibe, nye maritime patruljefly, luftvarslingsradarer i Østgrønland, mulighed for deployering af kampfly til Kangerlussuaq, nye specialstyrker osv. osv.
Det er alt sammen nødvendige investeringer i suverænitetshævdelse og overvågning og dermed også et klart strategisk opgør med den linje, der i mange år var kendetegnet ved Arktispolitikken.
Regeringens fokus på at trække NATO-forsvarssamarbejdet mere i retning af Arktis i form af egentlige arktiske styrkemål mislykkedes desværre, hvilket jo blot gør det endnu mere relevant at høre, hvad udenrigsministeren mener om Grønlands eksisterende sikkerhedspolitiske strategi, og hvad regeringens syn er på Grønlands eget ønske om at undgå militær oprustning og permanent militær tilstedeværelse i Arktis – noget, man jo mærkværdigvis ikke kan læse sig frem til i udenrigsministerens redegørelse.
Det bringer mig så videre til, hvad redegørelsen heller ikke nævner, f.eks. kontinentalsokkelkravet, der er sammenfaldende med Ruslands krav.
Der står ikke et ord om, at Rusland og Danmark har overlappende ønsker om og krav på et område ved Nordpolen – et område, der vurderes at kunne indeholde olie, gas og metaller under havbunden.
Det russiske krav er over 10 år gammelt, men stadig uafklaret, og nu befinder vi os i en tid med stigende spænding og russisk oprustning i regionen.
Når vi dertil lægger USA's position – et land, der fortsat ikke har tiltrådt FN's havretskonvention, men i stedet for ensidigt har erklæret udvidelse af sin egen kontinentalsokkel i Arktis, og hvor præsident Trump åbent taler om kontrol over Grønland – kunne det set med mine og Liberal Alliances øjne have tjent et formål, hvis udenrigsministeren havde adresseret disse forhold direkte i sin redegørelse.