runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Jeg kan afsløre for hr. Finn Sørensen, at logik var et af mine yndlingsfag, og jeg klarede mig faktisk ret godt.
Men når det er sagt, var det jo sådan, at verden så fuldstændig anderledes ud på det tidspunkt, hvor man anerkendte staten Israel.
Det går jeg ud fra at vi er enige om.
I dag er situationen fuldstændig anderledes, og som jeg også sagde i min ordførertale, er situationen gået fra slem til værre.
Hvis man i dag havde stået over for, hvordan de her anerkendelser skulle finde sted, så tror jeg, at vi havde fået nogle helt andre diskussioner end dem, som man havde på det tidspunkt, hvor man anerkendte staten Israel.
Vi taler alle sammen om tostatsløsningen, men jeg vil gerne sige, at den optimale og allerbedste løsning, som alle er holdt op med at tale om, fordi ingen længere tror på den, jo ville være at få et Israel, hvor der var lige ret for alle, hvor menneskerettighederne blev overholdt, et samfund, hvor alle respekterede de samme love og havde de samme rettigheder.
Det var en diskussion, vi havde for 10 og 15 år siden
Den diskussion har vi ikke mere.
Derfor følger vi det spor, der handler om en tostatsløsning, og den dag, det spor er tilendebragt, er vi klar til at tale om anerkendelse.
Finn Sørensen (EL), 2016-06-02:
Jeg noterer mig bare, at ordføreren trods sine flittige logikstudier ikke kunne svare på min helt simple påpegning af, at ordførerens argumentation ikke hænger sammen.
Det gør hele den diskussion om staten heller ikke.
Man kan filosofere længe om det, men problemet er sådan set løst, fordi FN har givet Palæstina en diplomatisk status, og det er sådan set rigeligt til, at vi kan anerkende Palæstina.
Så er der spørgsmålet om grænserne.
Vil ordføreren ikke godt læse beslutningsforslaget?
For der står jo, hvordan det skal gøres, nemlig at udgangspunktet er 1967-grænserne, og så skal der være en forhandling mellem de to parter.
Det er ikke særlig indviklet.
Hvad er begrundelsen for, at ordføreren ikke vil støtte det her beslutningsforslag?
Nu har jeg lige pillet nogle vigtige argumenter fra hinanden, som ordføreren kommer med.
Peder Hvelplund (EL), 2016-06-02:
FN og Verdensbanken og IMF siger, at Palæstina opfylder betingelserne for selvstændighed.
Og hvis Liberal Alliance ikke har en principiel indvending, hvad jeg også kunne høre på Venstres ordfører, altså at man sådan set ikke har en principiel indvending i forhold til at anerkende Palæstina som stat – nå, det har Liberal Alliance, okay – så vil jeg gerne høre: Hvad er den principielle modstand mod at anerkende Palæstina som stat?
Og hvad er det, palæstinenserne skal opfylde for at kunne få Liberal Alliances godkendelse af, at man kunne oprette en palæstinensisk stat, altså en anerkendelse af en palæstinensisk stat?
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Forudsætningen for, at vi ville kunne anerkende en palæstinensisk stat, er, at der er fundet en tostatsløsning, som parterne er enige om.
Peder Hvelplund (EL), 2016-06-02:
Jamen det er jo normalt ikke et kriterie, man stiller op for at anerkende stater.
Vi siger heller ikke, at man ikke skal anerkende Syrien som stat længere, fordi de opfører sig brutalt over for deres egen befolkning.
Altså, det principielle i forhold til at kunne få anerkendt en stat er vel, at man har retten til selvstændighed.
Jeg troede sådan set, at Liberal Alliance også støttede det palæstinensiske folks ret til selvstændighed på eget område.
Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Vi går fuldstændig helt og aldeles ind for, at der skal findes en tostatsløsning.
Hvis man bevæger sig rundt i Israel, vil man jo vide, at diskussionen om en eventuel grænsedragning ikke er færdig.
Den diskussion er jo ikke færdig.
Jeg vil gerne gentage det, og det er muligt, at hr. Finn Sørensen er uenig, men grunden til, at vi ikke vil anerkende Palæstina som en stat, er, at Palæstina ikke er en stat.
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Nu skal det jo ikke ende med en historietime på 15 sekunder, som jeg kan se jeg har.
Det forstår jeg ikke helt her i første omgang, men det er en anden sag.
Det er faktisk sådan, at historien er komplet anderledes sammenlignet med Ukraine og Krim og Rusland.
Det bliver man nødt til at sige.
Er jeg enig i det?
Nej, det er jeg selvfølgelig ikke, og det er også derfor, vi bliver nødsaget til at presse de to parter til at forhandle en løsning.
Men bliver også nødt til at sige, at når det gælder det palæstinensiske folk – og nu skærer jeg alle over en kam, hvad jeg godt ved er meget, meget svært, for der er heldigvis både gode og dårlige mennesket i et folk – så bliver de nødt til at få orden i egne rækker.
Altså, det nytter ikke noget at tro, at man kan forhandle en løsning på plads, når der er de her grupper, som laver knivoverfald på civile mennesker, sprænger busbomber og sender missiler ud over uskyldige mennesker, som intet har gjort.
Det får man altså ikke en varig løsning ud af, så jeg er ikke en af dem, som bare siger, at det kun er Israels skyld, at vi ikke har fået en løsning.
Får jeg så et skriftligt svar på det spørgsmål, jeg stillede?
Jeg kan så selv give et svar, og svaret er: 0 centimeter kommer vi tættere på en tostatsløsning.
Jeg forstår godt, at Enhedslisten ikke kan lide at give svaret, for svaret er ikke sjovt.
Det er ikke sjovt.
For det er med til at illustrere, at det her beslutningsforslag jo i gåseøjne bare er poppolitik, som man rituelt stiller en gang om året, og så får vi den her debat.
Fint nok med mig, det er et vigtigt emne, så lad os bare få debatten.
Men det illustrerer jo bare med tydelighed, at det er, undskyld jeg siger det, et popforslag.
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Der er jo det her spørgsmål om et besat område, eller hvornår man kan anerkende et land,
og ordføreren stod lige og sagde, at palæstinenserne gerne ville kunne sige, at de var besat, og så ville de også anerkendes.
Jeg har ikke mødt nogen palæstinensere, der ønsker at være besat eller for den sags skyld går rundt og siger det – de vil faktisk gerne have deres egen stat.
Noget, jeg er lidt nysgerrig efter at høre, er, om ordføreren kender til den her opdeling af Vestbredden i zone A, B, C, der jo faktisk gør, at et palæstinensisk styre ikke må have kontrol over det territorie, som de har forhandlet sig frem til i Oslo.
Anerkender Dansk Folkeparti Israels besættelse af Palæstina, altså at det er en besættelse, og mener man, at det er helt efter folkeretten og i orden, at de har besat det her område?
Claus Kvist Hansen (DF), 2016-06-02:
Jamen nu synes jeg, med al respekt, at jeg gentager mig selv, blot med ansigtet vendt i en anden retning.
De spørgsmål, som ordføreren for Alternativet rejser, har efter min opfattelse intet at gøre med det, vi taler om i dag.
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Undskyld, men besættelsen af Palæstina har da alt at gøre med anerkendelsen, eftersom ordføreren siger, at vi ikke kan anerkende noget, der er besat, fordi det dermed ikke er under kontrol.
Så hænger besættelsen da i den grad sammen med anerkendelsen.
Claus Kvist Hansen (DF), 2016-06-02:
Jamen jeg vil vende tilbage med at sige, sådan som situationen ser ud i øjeblikket, at et land, som på den ene side opfatter sig selv som besat, og som derfor ikke har, hvad skal man sige, regeringens myndighedsudøvelse, ikke samtidig kan insistere på at blive født som et selvstændigt land.
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Altså, det er jo lidt svært at snakke om enegang, når der er 136 lande, der faktisk har anerkendt Palæstina, men lad det nu ligge.
Vi har jo været meget hårde i vores respons over for Rusland, da de gik ind og annekterede dele af Ukraine.
Så savner jeg lidt at se, hvad vores respons på den annektering af palæstinensisk område, vi ser lige nu, og som israelerne jo foretager, er.
Hvad er det for en respons, vi så kommer med?
Mig bekendt kommer der stort set hvert år fra FN's side en resolution, der bliver besluttet, og hvad er det så, vi gør?
Jeg forstår, at ordføreren ikke mener, at det her er det rigtige, men hvad er det, vi gør?
Jeg kan ikke se det.
Jeg kan ikke se, hvad det er for nogle værktøjer, vi tager i brug, for egentlig at skubbe på det her, hverken fra dansk side eller fra EU's side.
Hvad kan vi så gøre, så vi kommer et sted hen, hvor vi i det mindste kan begynde måske at ane en optimisme?
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Nu vil jeg jo ikke gentage, hvad jeg sagde i min tale, for det kan man slå op bagefter og læse, hvis ikke man fik fat i det i første omgang.
Men der nævnte jeg de konkrete elementer i det, EU gør, i forhold til at forsøge at få forhandlet en løsning på plads.
Jeg nævnte jo faktisk også konkret i slutningen af min tale, at jeg ikke er optimist.
Det erkender jeg gerne.
Jeg er tværtimod rigtig, rigtig stor pessimist, i forhold til om vi kan få en løsning på den forholdsvis korte bane på det her område.
Men jeg mener bare ikke, det vil hjælpe noget som helst at tro, at vi nu – ved så at sige at begynde at anerkende et land, som ikke er et land på nogen som helst parametre – har fundet løsningen.
Det får vi intet ud af – intet.
Derfor synes jeg, at vi hellere skulle prøve at sige: Okay, så må vi bide os fast i bordkanten og prøve ihærdigt at få forhandlet os frem til en diplomatisk løsning.
Er det svært?
Ser det rigtig svært ud?
Ja, det gør det også.
Jeg kan bare ikke se noget alternativ.
Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-06-02:
Jeg kan berolige ordføreren med, at jeg faktisk lyttede til hans tale.
Ordføreren kan så genhøre debatten og høre mit spørgsmål, som netop handler om, hvad det er, vi skal gøre nu.
Det, vi har gjort indtil videre, virker ikke, så hvor er det, vi går hen og finder nye redskaber, når det nu ifølge ordføreren ikke er det her?
Ja, vi har gjort noget bagudrettet, og det har ikke fået os nogen vegne hen.
Så det er nu, der skal tænkes nyt, og vi er kommet med det her forslag.
Claus Kvist Hansen (DF), 2016-06-02:
Altså, spørgsmålet om flygtninge og hvem, der vender tilbage til hvad, er jo ikke det, vi diskuterer i dag.
Nikolaj Villumsen (EL), 2016-06-02:
Jeg kan godt forstå, at Dansk Folkeparti meget nødig vil svare på det spørgsmål, for realiteten er jo, at Israel ikke har taget en eneste syrisk flygtning, selv om der er hundredtusinder af syriske palæstinensere, der er jaget på flugt lige nu, som kunne vende tilbage til en fri og levedygtig palæstinensisk stat.
Så ærlig talt, hvorfor er det, at Israel skal have lov til at tørre ansvaret for flygtninge, som burde have lov til at leve i en fri og levedygtig palæstinensisk stat, der nu er besat af Israel, af på Europa?
Det burde da være en oplagt position for Dansk Folkeparti at kræve, at de syriske palæstinensere havde lov til at vende tilbage til en fri palæstinensisk stat, og det kunne man bl.a. gøre ved at støtte det her forslag.
Nikolaj Villumsen (EL), 2016-06-02:
Jeg vil sige, at jeg glæder mig over den socialdemokratiske anerkendelse af Enhedslistens ihærdighed i forhold til at få en anerkendelse af Palæstina.
Det er en ros, som vi selvfølgelig tager til os med stor glæde.
Det, som jeg til gengæld godt kunne tænke mig at høre Socialdemokraterne om, er følgende.
For 4 år siden, da man havde debatten, ville man ikke anerkende; der var det ikke rette tid.
For 2 år siden, efter at Sverige havde anerkendt, var det heller ikke rette tid.
Nu er der mere end 135 lande, som har anerkendt Palæstina som stat, så spørgsmålet er jo ligesom: Hvornår mener Socialdemokraterne at det bliver rette tid?
Hvis nu eksempelvis det franske initiativ viser sig ikke at føre til noget, peger alting på, at en lang række EU-lande vil gå ud og anerkende Palæstina selvstændigt.
Skal Danmark være en del af den kreds?
Nick Hækkerup (S), 2016-06-02:
Man kan i hvert fald sige med ordførerens egen formulering, at Sveriges anerkendelse da er et eksempel på en anerkendelse, som ikke haft nogen som helst effekt overhovedet.
Den selvstændige enegang i anerkendelsen er værdiløs, tidspunktet var valgt forkert, og måden var valgt forkert fra svensk side, for det er jo ikke noget, der ligefrem har faciliteret en udvikling i den retning, som man kunne have ønsket sig, altså at Sverige anerkendte. Til den anden del af spørgsmålet, nemlig den her del om, hvad vi så gør, hvis det franske initiativ går galt, vil jeg sige, at det ville være halsløs gerning på forhånd at binde sig til, hvad man så ville gøre, fordi det ville lægge falske lodder i vægtskålen, men jeg er af den opfattelse, Socialdemokratiet er af den opfattelse, at det bedste initiativ vil være, hvis man kan have en koordineret EU-indsats, men man kan efter min mening også godt forestille sig en indsats koordineret af store udenrigspolitiske aktører, som altså ikke nødvendigvis er hele EU – det kan være en anden buket.
Det, der er afgørende for mig, var det, som jeg sagde, nemlig at man har en kreds, der er så stor, at man har grund til at tro på, at det her reelt vil have gennemslagskraft, at det ikke bare bliver sådan et svensk slag i luften.
Nikolaj Villumsen (EL), 2016-06-02:
Tak for det.
Jeg synes jo faktisk, at Sveriges anerkendelse var rigtig positiv, for det viste, at EU-lande kan træffe en selvstændig beslutning og anerkende Palæstina.
Det var en debat, vi havde haft før på daværende tidspunkt her i Folketingssalen, hvor Socialdemokraterne og andre partier sagde, at vi skulle afvente EU.
Sverige viste, at EU-lande kan vælge at anerkende selvstændigt.
Nu går debatten jo så på: Skal vi gøre det i dag?
Kunne Socialdemokraterne se, at Danmark var med i den kreds?
Frankrig er et stort land, som på det tidspunkt jo så ville bakke op om en anerkendelse.
Kunne Danmark være med i den kreds?
Claus Kvist Hansen (DF), 2016-06-02:
Spørgsmålet om en selvstændig palæstinensisk stat popper op med jævne mellemrum, og jeg lyttede med interesse til den forrige ordførers fremlæggelse af de gentagelser, og jeg må sige, at jeg deler synspunktet om, at det tilsyneladende har en nærmest rituel karakter.
Det er imidlertid fortsat Dansk Folkepartis opfattelse, at anerkendelse af en ikkeeksisterende stat uden en omfattende fredsslutning vil være uholdbar for alle parter i konflikten.
For at et område skal kunne anerkendes som et land, er det nødvendigt, at det lever op til bestemte kriterier, som Danmark bør henholde sig til.
Anerkendelse er altså ikke bare noget, man kan beslutte for at være flink mod et folkeslag, som føler sig undertrykt.
Før en eventuel dansk anerkendelse af et nyt land kan komme på tale, er der nogle objektive kriterier, som skal være opfyldt.
Det vigtigste af disse kriterier er efter vores opfattelse, at det nye land har et velfungerende styre, som rent faktisk også regerer området.
Det behøver ikke være hele det territorie, som det nye land kræver at holde, men det må nødvendigvis være en markant del af det.
Det er årsagen til, at nationale selvstændighedsbevægelser rent faktisk arbejder på at få uafhængighed, således at de kan blive anerkendt som stater.
Således kan fra nyere tid nævnes Kosovo og Sydsudan som eksempler på, at der rent faktisk blev udøvet herredømme over en meget væsentlig del af de territorier, som de hævdede.
Dette er for DF et meget vigtigt punkt.
Hvis Palæstina er blevet et anerkendt land, må det nødvendigvis indebære, at landet ikke samtidig kan være besat.
Dette skyldes, at definitionen på at kunne kalde sig et land er, at den palæstinensiske regering faktisk kontrollerer et territorium.
Modsat er definitionen af besættelse, at den besættende magt udøver faktisk kontrol, så et territorium kan efter DF's opfattelse ikke opstå som et land midt under en besættelse, altså fødes som et besat land.
Sagt med andre ord: Hvis man på den ene side betragter Palæstina som et besat land, kan man ikke på den anden side beslutte at anerkende Palæstina som et nyt land.
Det hænger simpelt hen ikke sammen.
De vil gerne have anerkendelse som en stat og samtidig kunne hævde, at de er et besat land.
I forlængelse af det foregående finder Dansk Folkeparti også, at en stat skal være i stand til selv at forsvare og opretholde sine grænser, men det kan man efter Dansk Folkepartis opfattelse heller ikke.
For Dansk Folkeparti er sagen klar.
Vi ser gerne en oprettelse af en palæstinensisk stat, men først efter at parterne har forhandlet en tostatsløsning, og at samtlige arabiske stater har anerkendt Israel og oprettet normale diplomatiske forbindelser til landet.
DF kan således ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag.
Nikolaj Villumsen (EL), 2016-06-02:
Tak for det.
Det er jo fantastisk.
Dansk Folkeparti slår jo så mange kors for sig, at det bliver fuldstændig umuligt at nå frem til dem.
De arabiske lande kommer jo aldrig til at anerkende Israel og få en ordentlig fred med dem, før Palæstina er frit og levedygtigt.
Ligeledes kommer Palæstina heller aldrig til at være stoppet med at være besat, så længe israelerne holder dem besat.
Og så fører det jo bare frem til, at man aldrig rigtig kan komme nogen vegne.
Det er så trist, at Dansk Folkeparti har den fastlåste position.
Men det, jeg faktisk godt kunne tænke mig at høre Dansk Folkepartis ordfører om, er flygtningesituationen.
Jeg var for 2 dage siden, i tirsdags, på Lesbos.
Der talte jeg med Mohammed.
Han er syrisk palæstinenser og er sammen med sin kone og tre børn flygtet fra Yarmouklejren, hvor IS og Assad belejrer området.
Han ville rigtig gerne til Palæstina, han ville rigtig gerne kunne vende tilbage til sit land.
Det kan han ikke.
Nu jages han i stedet på flugt mod Europa.
Claus Kvist Hansen (DF), 2016-06-02:
Jeg må tilstå, at jeg synes, at spørgsmålet ligger skævt i forhold til det, vi egentlig taler om i dag.
Vi taler i dag om, hvorvidt vi skal anerkende en selvstændig palæstinensisk stat.
Spørgsmål om flygtninge, om Mohammed og hvem, der drager fra det ene sted til det andet, synes jeg ikke er den her sag relevant.
Nick Hækkerup (S), 2016-06-02:
Egentlig undrer det mig lidt – og jeg har faktisk stor respekt for spørgeren – at spørgeren siger, at Sveriges anerkendelse var positiv, i den forstand at det ikke ændrede noget som helst.
Det var en spildt strategisk mulighed for at gøre noget rigtigt, fordi Sverige havde behov for den der svenske interne balsamering, så i virkeligheden var det efter min mening forkert, at svenskerne gjorde det på den måde, som de gjorde det på.
For så vidt angår den anden del af spørgsmålet, er det afgørende, at vi skal være der, når der er håb om en reel gennemslagskraft, at det kan flytte noget, at det kan betyde noget, sådan at vores vægt kommer til at betyde noget, og at det ikke bare bliver den her interne danske balsamering.
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Sagt meget, meget kort, og det har jeg jo sagt igennem mange år faktisk, er det sådan, at de palæstinensiske områder skal samle sig i en reel selvstyreregering, som ikke bare er det på papiret, og de skal stoppe med de konkrete terrorangreb mod civile i Israel.
På den anden side skal Israel stoppe med deres bosættelsespolitik og alt for aggressive adfærd over for visse palæstinensere.
Det er jo det, det handler om.
Det er meget nemt at sige, og meget svært at gøre.
Nikolaj Villumsen (EL), 2016-06-02:
Tak for det.
Jeg vil egentlig følge op på hr. Rasmus Nordqvists spørgsmål og spørge Venstre: Hvordan kan det egentlig være, at når Rusland besætter Krim, bliver de mødt med sanktioner fra Danmark og fra EU, mens det ikke skal have nogen konsekvens, når Israel holder Palæstina besat?
Så siger ordføreren: Jo, det har en konsekvens, og vi gør alle mulige ting.
Jamen ærlig talt: Realiteten er, at der er en meget, meget fordelagtig handelsaftale mellem EU og Israel
Og realiteten er, at Israel har en levedygtig, fri stat, mens palæstinenserne holdes besat og dagligt er undertrykt.
Så jeg kunne bare godt tænke mig at høre fra Venstre: Hvorfor står man ikke i det her tilfælde – når det gælder Palæstina – vagt om international lov?
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Nu plejer jeg ellers at påstå, at jeg absolut ikke er argumentresistent, og det er jeg heller ikke.
Jeg kan bare ikke se et eneste godt argument for, at Danmark skulle lave en soloanerkendelse af det palæstinensiske selvstyre som et land.
For det første fordi det ikke er det, altså, det ville bare være sådan et popudsagn.
Det er ikke et land, hverken ud fra et politisk synspunkt eller ud fra et infrastrukturmæssigt synspunkt.
Ud fra alle synspunkter er det ikke et sammenhængende land i dag.
Og for det andet er det også, fordi jeg mener, det ville være direkte skadeligt for det videre arbejde med at prøve at finde en løsning.
Christian Juhl (EL), 2016-06-02:
Det var ordføreren, der begyndte at snakke om historietime.
Det er jo altså almindelig anerkendt, at grænserne fra før 1967 er de grænser, vi tager udgangspunkt i, og at de skal danne grundlaget for det kommende selvstændige Palæstina.
Det er der anerkendelse af stort set fra alle lande, når der bliver diskuteret i FN.
Der er kun lige USA og et par stykker mere, som er uafhængige af, som så er uenige i det.
Det er Danmark ikke.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på, at regeringens officielle politik er, at der er et land, som kan danne grundlag for det, nemlig det land, der ligger inden for grænserne fra før 1967.
Det har den danske regering, uanset om det har været en socialdemokratisk eller Venstreregering, stemt for hver evig eneste gang i FN.
Hvorfor skal vi diskutere det?
Så vil jeg sige: Hvorfor anerkendelse?
Jo, for anerkendelse er i mine øjne en forsigtig, men virkningsfuld måde at gøre det på.
Hvad er alternativet?
Alternativet kunne være det, jeg personlig støtter, nemlig det, der hedder BDS, altså Boycott, Divestment and Sanctions.
Det var kontant afregning til Israel, hvis man ville det.
Mens vi taler og taler, bliver de unge mere og mere radikaliserede, og jeg spørger: Vil vi påtage os det ansvar, det er ikke at handle?
Michael Aastrup Jensen (V), 2016-06-02:
Allerførst vil jeg sige, at jeg nævnte 1967-grænsen specifikt i min tale, så at begynde at sige, at jeg ikke også mener 1967-grænsen, er lodret forkert.
Dernæst er det lidt af en – undskyld jeg siger det – rituel stammedans, vi har i øjeblikket.
Jeg har sagt klart, at jeg ikke mener, at der vil være nogen som helst gavnlig effekt af at gøre det her, mens jeg samtidig har sagt, at Israel absolut ikke er nogen helgen i min verden – langtfra – og det har jeg også nævnt nogle eksempler på.
Så at prøve at tegne det op som en større, skal vi sige uenighed i det her Folketing, synes jeg er meget, meget lidt brugbart.
Derfor vil jeg bare blive ved med at appellere til, at vi prøver at holde fast i det, som skiftende regeringer igennem mange år har forsøgt, nemlig at sige: Nu kører vi EU-sporet, nu prøver vi at forhandle en løsning på plads, og det gør vi med et pres, et diplomatisk pres, mod begge sider.
Christian Juhl (EL), 2016-06-02:
Jamen det var ordføreren selv, der sagde, at der ikke var et land, og det blev jeg da nødt til at få på plads.
Der er da ingen gavnlig effekt ved ikke at handle, vil jeg bare understrege.
Ved ikke at handle er der ingen gavnlig effekt.
Altså, som jeg sagde: De unge bliver, mens vi taler og taler, mere og mere frustrerede og mere og mere radikaliserede.
Og hvis jeg var ung i Palæstina i dag, ville jeg sandsynligvis også kaste både den første, den anden og den tredje sten imod den dér militære overmagt, som har besat mit land.
Det er noget, der siger sig selv.
Jeg støtter den ene side.
Jeg støtter altid de besatte, og det vil jeg også gøre i det her tilfælde, og det burde regeringen også gøre.
Det er fuldstændig ahistorisk at sige, at man ikke skal støtte den ene side i den her konflikt.