Pernille Schnoor (ALT), 2018-11-23:
Jeg vil gerne starte med at anerkende og takke de 50.000 borgere, der har sørget for, at vi i dag står her i salen og debatterer B 9.
Nu står vi her igen og debatterer borgerforslaget om en kønsneutral mindstealder på 18 år for omskæring, og det vil i praksis sige et forbud mod omskæring af drengebørn, fordi det i Danmark jo allerede er strafbart efter straffelovens § 245 a at omskære piger og kan medføre fængsel i op til 4 år.
Jeg vil også understrege, at hvert medlem af Alternativets folketingsgruppe er blevet sat fri til at stemme efter sin egen overbevisning, og jeg har personligt ikke taget hundrede procent stilling til det emne endnu.
Jeg har også lovet at sige, at det har været en af vores mest omfattende og grundige processer i Alternativets folketingsgruppe.
Vi har haft adskillige eksperter på besøg; vi har haft dem på besøg på vores gruppemøder i forbindelse med begge de her to debatter i Folketingssalen, og vi har haft repræsentanter både for dem, der er for, og dem, der er imod drengeomskæring.
At det er svært, skyldes selvfølgelig de mange dilemmaer, som vi ser i forbindelse med forslaget, og jeg vil komme ind på nogle af dem her.
Jeg har også været inde på de samme dilemmaer i forbindelse med forespørgslen, som vi debatterede i maj måned.
For det første mener jeg, at man kan se debatten som et led i en fortløbende fortælling, som handler om ikkevestlige medborgere og muslimer – medborgere, der har en kultur og en religiøs praksis, der er meget forskellig fra vores, og som indebærer mange flere forskellige kollektive ritualer, end jeg f.eks. er opdraget og opvokset med, som jo primært er juleaften, dåb, konfirmation og bryllup.
I Danmark kan man sige at vi er individorienterede, og at religion er en personlig og privat sag.
Men alle religioner indeholder ritualer, og vi kan ikke se bort fra, at omskæring er en del af en vigtig rituel praksis f.eks. i jødedommen og blandt muslimer.
I mit udgangspunkt, altså den protestantiske tradition, lærer vi, at religion er en individuel sag.
Med Luther blev vi frigjort fra de mange katolske ritualer.
Det har gjort, at ritualer opfattes mere sekundært hos os.
Som nævnt har det gjort religion til en mere individuel sag og ikke noget, der i samme grad sker kollektivt i fællesskaber, så vi er ikke på samme måde afhængige af fællesskabet.
Derfor mener jeg, det kan være svært for os at forstå og anerkende de ritualer og religiøse praksisser, som disse religioner har.
Jeg tror nemlig på, at det er vigtigt at prøve at forstå det, der er anderledes, for ellers kan det skabe unødig frygt og unødigt had.
Når det er sagt, må beslutningen ske på grundlag af en afvejning af flere forskellige ting.
Først og fremmest kan man spørge: Er det rimeligt, at kollektivets religiøse ritualer sættes foran, altså er vigtigere end individets rettigheder, som her drejer sig om retten til egen krop?
Er det rimeligt, at religiøse følelser sættes over andres følelser?
I hvor høj grad råder forældre over deres børn?
Hvor meget kan vi som forældre bestemme over vores børn?
Og vejer de voksne forældres rettigheder tungere end barnets egen ret til egen krop?
Som forældre har vi ret til at opdrage vores børn efter de traditioner og overbevisninger, vi lever efter.
Det kan betyde, at forældre vælger at lade deres drengebørn omskære, lade deres babyer få huller i ørerne, lade deres børn gå til sportsaktiviteter, der kan være risikable og farlige, f.eks. motorsport eller dykning.
Så hvor går grænsen?
Hvor langt kan vi gå som forældre?
I Danmark har vi afskaffet revselsesretten, fordi vi kulturelt mener, det er skadeligt for børnene, at vi slår dem, og i slemme tilfælde kan vi få fjernet vores barn af myndighederne.
Det er derfor også et spørgsmål om, hvornår noget er et overgreb.
Hvor ondt skal det gøre på et barn, før vi synes, det er uacceptabel adfærd hos en forælder, og hvad med det psykologiske?
Hvornår er et overgreb et psykisk overgreb på et barn, og tæller det lige så højt som et fysisk overgreb?
Så er der også en afvejning af vores rolle som majoritet i et samfund over for en minoritet.
Og i den forbindelse skal vi huske på, at børn også er minoriteter.
Hvad med det sundhedsmæssige?
Nu står vi jo her i dag med sundhedsministeren: Er det o.k. at foretage et indgreb på et raskt barn vel vidende, at alle kirurgiske indgreb medfører en risiko?
Afslutningsvis vil jeg sige, at foruden de principielle etiske og sundhedsmæssige dilemmaer mener jeg også at der er nogle praktiske overvejelser, vi må gøre os.
Jeg kan også være nervøs for, om omskæring vil komme til at finde sted under hemmelige og uhygiejniske forhold.
Det kan vi som samfund ikke være tjent med.
For at runde af vil jeg sige, at I godt kan høre, at jeg er klar over, at overvejelserne og dilemmaerne er mange, og at der er meget få nemme svar.
Derfor er jeg ikke afklaret endnu.
Som mor til to drenge hælder jeg til at tænke barnets tarv først, men hvis jeg skal gøre et forsøg på at respektere alle, også de voksne, som har en anden kulturel baggrund end mig, så hælder jeg måske til en model, som de har i Norge, hvor omskæring skal ske på et hospital.
Det var ordene.
Jeg ser frem til at høre mine ordførerkolleger og ministeren folde nuancerne ud, løfte debatten og gøre mig endnu klogere.