Stine Brix (EL), 2018-04-19:
Et gebyr på tolkning i sundhedsvæsenet for de mennesker, som har været i Danmark i mere end 3 år, og som ikke mestrer det danske sprog, vil øge uligheden i sundheden.
Og det vil gå hårdt ud over nogle af samfundets mest sårbare, mest udsatte; dem med de færreste ressourcer; dem med den dårligste økonomi og dem, som er mest syge.
Det er navnlig kvinder med indvandrerbaggrund, traumatiserede flygtninge og torturofre, som i særlig grad vil blive ramt.
Regeringen siger, de vil lave undtagelser for mennesker med fysiske og psykiske funktionsnedsættelser, men hvordan er det, man får en diagnose?
Hvordan er det, det konstateres, om man har en fysisk eller en psykisk funktionsnedsættelse?
Det er jo bl.a. ved, at man kan bruge det danske sundhedsvæsen.
Det giver ingen mening.
I en lang, lang række høringssvar – ja, faktisk stort set alle – påpeger man, at her er tale om et brud på princippet om let og lige adgang til sundhed, altså et fuldstændig fundamentalt princip i dansk sundhedspolitik om, at det skal være gratis at gå til læge og gratis at få behandling på sygehuset.
Det er trist, og ikke mindst er det trist fordi der jo ikke kun er tale om principper.
Der er også tale om alvorlige konsekvenser for den gruppe, som bliver ramt.
I yderste konsekvens vil borgere, som har brug for sundhedsfaglig hjælp, helt udeblive, fordi de ikke har råd til at betale gebyr.
Det vil føre til, at sygdommen bliver forværret; tilstande, som kunne have været behandlet planlagt, eller som kunne have være forebygget, vil blive til akutte tilstande, som er langt dyrere at behandle.
Det er en fuldstændig tosset prioritering efter min mening.
Mange høringsparter frygter også helt berettiget, at vi igen vil se et pres på børn for blive brugt som tolke, til trods for at der eksisterer et forbud mod det.
Når en læge eller en sundhedsperson står i en situation, hvor det kan være den eneste mulighed for at gennemføre en meget vigtig konsultation, siger det sig selv, at der vil være et pres for at bryde loven.
Og sundhedspersoner vil blive sat i ubehagelige situationer.
Det vil påhvile lægen at vurdere, om den enkelte har brug for en tolk.
Lægen skal også vurdere, om tolken er god nok, selv om det foregår på et sprog, som lægen ikke kender.
Og hvis lægen foretager en forkert vurdering på disse områder, hvor han eller hun ikke har nogen forudsætninger, kan det føre til fejlmedicinering, forkerte diagnoser og skader.
Og lægen vil blive sat i det dilemma, at man kan vurdere, det er nødvendigt, at der bliver brugt en tolk,
selv om lægen ved, at patienten ikke har mulighed for at betale.
Hvad skal lægen gøre i den situation?
Der er altså ingen sundhedsfaglige argumenter for at indføre tolkegebyr i sundhedsvæsenet.
Ingen overhovedet.
Det har både socialdemokraternes og Venstres ordfører også bekræftet her i dag.
Til gengæld er der rigtig mange sundhedsfaglige argumenter for ikke at gøre det.
Og der er heller ikke et eneste ud af samtlige høringssvar, vi har fået, som synes, at det her er en god idé.
Tværtimod advares der fra alle sider, fra patientorganisationer, fra personaleorganisationer, fra regionerne, om, at man bør droppe ideen.
Det burde jo få Folketinget på bedre tanker.
Den eneste begrundelse, vi har hørt her i dag, har intet med sundhedspolitik gøre.
Begrundelsen lyder, at forslaget vil øge udlændinges incitament til at lære dansk.
Det er ekstremt vanskeligt at fungere godt i det danske samfund, hvis man ikke kan dansk.
Vi stiller krav på mange niveauer om, at man skal tilegne sig dansk.
I rigtig mange tilfælde lykkes det; i nogle tilfælde lykkes det ikke, og det kan der være gode grunde til.
Man kan være traumatiseret på en så voldsom måde, at man ikke er i stand til at lære nyt.
Uanset hvad er jeg ikke et sekund i tvivl om, at det her forslag ikke vil få flere til at lære dansk.
Det skøreste er næsten, at vi har prøvet det før med meget dårlige resultater.
Og derfor gik der heller ikke mere end et halvt år, før tolkegebyret blev afskaffet igen tilbage i 2011.
Erfaringerne var, at det førte til et massivt bureaukrati for regionerne, for sundhedspersonerne, for almen praksis.
Det har man ikke engang taget højde for i økonomien i det her forslag.
Men det er altså det bureaukrati – til trods for at der også ligger mange advarsler om det i høringssvarene her – de borgerlige partier og Socialdemokraterne nu vil trække ned over sundhedsvæsenet igen.
I lovforslagets indledning hedder det: Kommunikationen mellem patient og sundhedsperson er afgørende for at opnå den bedst mulige patientbehandling, og manglende eller mangelfuld kommunikation kan i yderste konsekvens være medvirkende årsag til forkerte diagnoser og fejlbehandlinger.
Det er jeg helt enig i, og derfor kan konklusionen kun blive én: Enhedslisten kan ikke støtte lovforslaget her.