Mette Bock (LA), 2016-06-02:
Det er jo en interessant debat.
Udenrigsministeren mener, at der er nogle, der ser splinter i andres ører, men ikke bjælken i egne øjne.
Og hr. Michael Aastrup Jensen taler om, at der er nogen, der ikke tager imod en fremstrakt ånd.
Derudover hører vi så også hr. Christian Juhl tale om, at han formentlig selv ville være den første, der smed sten, hvis han havde været ung palæstinenser.
Det tyder jo på, at der er et ret stærkt engagement i den her alvorlige sag, og det engagement forstår jeg fuldt ud.
For det er ikke bare en alvorlig sag, det er en fortvivlende sag.
Jeg er selv uddannet i filosofi og statskundskab, og jeg synes faktisk, at diskussionen, som vi jo har en gang om året her i Folketinget, rejser nogle helt relevante, dybe spørgsmål om, hvad en stat egentlig er for noget.
Normalt siger vi jo, at en stat er et territorialt afgrænset område, som har en regering, har selvstændig jurisdiktion, og som har institutioner, som kan følge op på, hvad der foregår.
Det lever Palæstina ikke op til for øjeblikket.
Jeg tror ikke, der er nogen her i det danske Folketing, som ikke synes, man skulle finde en tostatsløsning, men det har vist sig at være ikke bare en svær, men tilsyneladende – i hvert fald for øjeblikket – umulig opgave.
Men det, som er interessant at stille som det næste spørgsmål, er: Hvis man nu forestiller sig, at man anerkendte Palæstina som en stat, uden at den har en territorial afgrænsning og de andre ting, som vi normalt kræver for, at man skal kunne kalde sig en stat,
Ønsker Enhedslisten, at man f.eks. også skal anerkende en kurdisk stat?
Vi ved jo, at der er et kurdisk folk, og vi ved, at kurderne har nogle områder, som de gerne vil have gjort til en selvstændig stat.
Er vi dér, hvor vi som det næste skridt også skal til at anerkende en kurdisk stat?
Og hvis man skal ud på et rigtig slemt overdrev: Hvad så med dem, der kalder sig Islamisk Stat?
Er det også nogen, som man kunne overveje at anerkende?
Jeg ved, det er hypotetiske spørgsmål, men jeg synes vi rører ved noget meget centralt, når vi begynder at tale om at anerkende stater, som faktisk ikke er stater efter den traditionelle definition.
Og inden vi så har en ny definition af, hvad en stat er, synes jeg det er vanskeligt at begynde at anerkende disse stater.
Jeg har selv privat besøgt Israel nogle gange i løbet af de senere år, og hvis hr. Michael Aastrup Jensen taler om at være deprimeret, vil jeg sige, at jeg er dybt deprimeret.
Jeg synes, det er forfærdeligt at opleve, hvad der foregår.
Det er forfærdeligt at opleve, hvad der foregår på begge sider, og det er forfærdeligt at opleve den frustration, som de unge på begge sider oplever.
De unge palæstinensere er ved at opgive håbet.
De unge moderate jøder overvejer at forlade Israel.
Nogle af dem har faktisk allerede gjort det, imens andre drager ind i Israel for at føre en sag, som i hvert fald ikke bliver nemmere at føre, hvis afsættet er fundamentalisme, hvad enten det er på den ene eller den anden side.
Vi tror i Liberal Alliance, at den eneste vej frem er en palæstinensisk-israelsk tostatsløsning, og vi er faktisk også ret overbeviste om, at hvis der skal findes sådan en løsning, er det fint nok med et pres fra det internationale samfund.
Men hvis løsningen skal være varig, er det parterne selv, der må gribe opgaven og få forhandlet sig frem til, hvordan det her skal se ud fremadrettet.
Det er de ældre generationer, som for mig at se for øjeblikket står som den største hindring for, at de unge kan få det, de ønsker på begge sider, nemlig en tostatsløsning, hvor man kan leve i fred, hvad enten man er på den ene eller den anden side af frontlinjen.
Så Liberal Alliance kan ikke støtte forslaget, men vi tager gerne debatten igen om et år – og også indimellem alle de steder, hvor vi støder på spørgsmålet.