Pernille Skipper (EL), 2017-02-21:
Jeg synes, det er rigtig vigtigt, at vi i dag har den her diskussion, som Socialdemokratiet har indkaldt til.
Der er store konsekvenser af de to helt overordnede punkter, der bliver trukket frem i forespørgselsteksten, nemlig spørgsmålet om konsekvenserne af fattigdom og spørgsmålet om konsekvenserne af en meget lav offentlig vækst, som jo ikke svarer til den demografiske udvikling.
Det vil sige, at vi bliver flere og flere mennesker, men der er ikke tilsvarende flere penge, og det betyder, at relativt set bliver den offentlige sektor mindre.
Konsekvenserne af fattigdom, hvis man skal starte der, er store.
Børns opvækst og muligheder i fremtiden for at få et job og få en uddannelse har rigtig meget at gøre med penge – det viser al forskning – for pengene kan være en social adgangsbillet til fritidsaktiviteter og alt muligt andet.
Men også sådan nogle basale fornødenheder som medicin og forsikringer er noget af det, som vi ved ryger, når mennesker lever i fattigdom.
Samtidig betyder det noget, at børn vokser op med konstante bekymringer for forældrenes økonomi, for så har de deres fokus dér i stedet for at have fokus på at leve et sundt børneliv, gå i skole og være god til det.
Andre udsatte grupper end børnene rammes også hårdt.
Det er mennesker, der er hjemløse og socialt udsatte; det er mennesker med psykiske problemer eller misbrug eller begge dele, som der er rigtig mange af; det er veteraner, som er gået i krig, fordi de danske politikere har besluttet det, og som er kommet hjem med ptsd; det er flygtninge, som er flygtet fra nogle af de mest forfærdelige terrororganisationer i verden.
Det er alle sammen mennesker, som også bliver ramt af den her kontanthjælpsreform, som er omdrejningspunktet for debatten i dag.
Der er ikke noget, der tilsiger, at man skulle have en større chance for at få et arbejde, når man har alle de sociale problemer, hvis man så oveni rammes af yderligere fattigdom.
Så falder chancen bare for, at man får et arbejde.
Og to tredjedele ud af det antal, der er blevet nævnt så mange gange her fra talerstolen, at det nærmest er ved at være det mest populære, som er ramt af kontanthjælpsloftet, er ikke engang arbejdsmarkedsparate.
Det betyder, at de har nogle problemer, der gør, at de ikke, selv hvis arbejdet var der, var i stand til at udfylde det.
Så er der konsekvenserne af nedskæringerne på velfærden.
Og jeg siger nedskæringer, for når man har en lav offentlig vækst, der ikke følger med den demografiske udvikling, bliver det de facto nedskæringer, og så bliver der færre hænder til vores ældre på plejehjemmene og på institutionerne, og det bliver til stress og jag på hospitalerne og på fødegangene, som vi alle sammen har hørt om.
Det er selvfølgelig noget, som ikke bare rammer de allermest socialt udsatte, men også rammer det brede flertal, fordi de fleste i løbet af et langt liv har brug for at komme på hospitalet eller har bedsteforældre, der har brug for det, eller forhåbentlig selv en dag bliver så gamle, at de skal på plejehjem.
Velfærdssamfundet er jo noget, der gavner os alle sammen, og når vi underminerer det, rammer det bredt os alle sammen, og det øger uligheden, fordi de, der så har penge til at tilkøbe ydelser, kan det, mens de, der ikke har penge, ikke kan.
Jeg håber så inderligt, at vi en dag kommer derhen, hvor vi igen begynder at tro på vores fællesskab og velfærdssamfund.
Jeg tror faktisk på, at vi kan udvikle vores offentlige sektor, og at den kan blive bedre.
Jeg tror bare, det handler om, at vi tør satse på den.
Der er rigtig mange af de mennesker, som i dag er strandet på kontanthjælp, som er syge eller har et handicap eller har ptsd eller en anden psykisk sygdom, som har noget at bidrage med.
Men så skal vi lave et offentligt system og et socialt system, som fremelsker det, i stedet for at vi trykker dem nedad og hele tiden slår dem oven i hovedet og giver dem flere bekymringer, der så gør problemerne værre.
Jeg har kun tilbage at sige, at jeg synes, det er rigtig vigtigt, at det her forandrer sig, og at vi får et nyt flertal, som også vil tage de politiske skridt, der skal til.
Jeg bliver også nødt til at sige, at den stigende ulighed, de færre offentligt ansatte, den alt for lave offentlige vækst, de incitamentstyrede reformer også er noget, som SF, Socialdemokratiet og De Radikale stod fadder til under den tidligere regering.
Og jeg håber så inderligt, at det vil forandre sig, når de næste gang forhåbentlig får chancen igen.