Pelle Dragsted (EL), 2019-01-15:
Mange tak, og først tak til ministeren for at have forholdt sig til forslaget og for at have brugt sin juleferie til at læse Enhedslistens finanssektorudspil.
Det er da en dejlig oplysning at få.
Jeg kan da finde på sjovere måder, man kan bruge sin juleferie på.
Også tak til partiernes ordførere for en generel positiv modtagelse af hensigterne i forslaget.
Der er ikke flertal for forslaget, og det er jo ærgerligt.
Jeg vil senere vende tilbage til et par af de indvendinger, der er rejst, men som det er fremgået, er forslaget jo fremsat på baggrund af det, vi har set i de seneste år i den finansielle sektor – altså først en finanskrise med en lang række meget vidtgående konsekvenser for vores samfund i form af flere hundrede tusinde tabte arbejdspladser og et varigt velstandstab, og som jo i høj grad blev udløst på grund af en dybt uansvarlig adfærd i vores finanssektor, og bagefter en perlerække af skandaler.
Jeg tror ikke, at jeg behøver at nævne dem her.
Det er alt fra hvidvask over udbytte til skattely.
Det viser jo simpelt hen, at den tillid, som man har vist finanssektoren, er der ikke blevet levet op til.
Det ser på en eller anden måde også ud til, at der er en bred politisk enighed om, at vi ikke kan blive ved med at bygge på tillid, men at vi er nødt til at have mere tilsyn og mere kontrol med finanssektoren.
Det er sådan set det, der er formålet med det her forslag, nemlig at få et stærkere tilsyn med den finansielle sektor.
Forslaget går jo konkret ud på, at vi igen udpeger offentlige repræsentanter til bestyrelserne i de store finansielle virksomheder.
Baggrunden for, at man afskaffede det dengang, var ifølge lovforslaget – og jeg citerer – at udviklingen hen imod mere åbenhed og større gennemsigtighed har gjort det overflødigt.
Det var jo en tid, hvor man måske havde meget stor tillid til det her med, at markederne nok klarede det hele selv.
Når man ser på den udvikling, der har været siden, tror jeg ærlig talt, at der er mange danskere, der har lidt svært ved at genkende den karakteristik af finanssektoren, altså en finanssektor præget af åbenhed og gennemsigtighed.
Derfor tror jeg også, at de fleste egentlig vil være enig i, at det nok var en lidt naiv tilgang, der var til finanssektoren i de her år, og som dannede baggrund for, at man afskaffede den her regel om offentlige repræsentanter i bestyrelsen.
Man kan jo ikke lade være med at spørge sig selv, om vi faktisk kunne have været foruden nogle af de bankkrak og skandaler, som vi har set, hvis ikke Foghregeringen på det tidspunkt med et ganske snævert flertal havde trumfet igennem, at de offentlige repræsentanter skulle smides ud af bankbestyrelserne.
Havde offentlige repræsentanter i f.eks. Amagerbanken eller Roskilde Bank måske løftet stemmen imod noget af den meget risikofyldte adfærd, der prægede de banker i optakten til finanskrisen?
Kunne en offentlig repræsentant i Danske Bank måske i bedre tid have grebet ind eller fået Finanstilsynet til at gribe ind over for den historiske hvidvaskskandale, som jo lige nu koster os allesammen penge, fordi den samlede danske finanssektor har fået øget deres finansieringsomkostninger?
Det er i hvert fald ikke usandsynligt, og jeg synes absolut, det taler for en genindførelse.
Den model, der var frem til 2002, havde nogle svagheder.
Der var en uklar arbejdsbeskrivelse af samfundsrepræsentanternes opgave.
De var omfattet af en for omfattende tavshedspligt.
Selvfølgelig skal man være omfattet af en generel tavshedspligt, men det var en tavshedspligt, der også besværliggjorde deres information til myndighederne.
Og der var ikke nogen krav om en særlig faglighed.
Det var en klar svaghed ved den model, og derfor er det også muligt, at den ikke har haft den virkning, man ønskede.
Men det er derfor, vi faktisk foreslår en ny og klogere model.
Der har været nogle indvendinger her.
Jeg syntes, den mest relevante indvending, der har været, kom fra Venstres ordfører og sådan set også fra Det Radikale Venstres ordfører og handler om det her spørgsmål: Hvis man udpeger medlemmer af en bestyrelse, risikerer man så i en eller anden grad, at bankerne vil kunne skubbe noget ansvar den vej i det tilfælde, at der kommer problemer?
Altså, vil man kunne sige: Jamen der sad jo en offentlig repræsentant, så det er vel dér, ansvaret for ikke at have opdaget det her ligger?
Det synes jeg er en relevant indvending, som jeg synes vil være spændende at få ministeren til at forholde sig til i udvalgsbehandlingen, og måske kan vi stille et spørgsmål om, hvordan de juridiske forhold vil være i den situation.