Søren Pind (V), 2016-12-16:
Tak for en interessant debat.
Debatter i Folketinget er selvfølgelig altid interessante, men som ny minister er den her ekstra interessant og meget, meget oplysende.
Det er sjældent, man hører en ordfører i Folketingssalen stemple lovgivningsarbejdet som dumt, og det får mig selvfølgelig til at lytte ekstra efter, for det er nu alligevel sjældent.
Jeg synes i og for sig, at det er udtryk for en lidt speciel beskrivelse af den situation, man står i, for enhver ved jo, hvordan det her fungerer.
Der er en politisk problemstilling, den handler om dagpenge.
Der er nogle parter, der forhandler.
Så er der en lang liste af finansieringsmuligheder.
Man udvælger den af de finansieringsmuligheder, man synes er den mindst ringe, og så finansierer man.
Det kan man da godt sige er dumt, men det er nu engang den politiske virkelighed.
Jeg synes, at det fortjener at blive løftet op i den ramme, som Venstres ordfører faktisk gjorde det, at det her kommer vi til at opleve mere af.
Det her kommer vi til at opleve mere af, så længe dette Folketing ikke dedikerer sine kræfter på at skabe yderligere vækst i det her samfund, så samfundskagen bliver større, i stedet for at man står i en situation, hvor krybben er tom og hestene bides.
Det er også derfor, at den her regering har taget det ansvar på sig at prøve på at løfte 2025-forhandlingerne og prøve på at sikre, at vi netop ikke på en lang række områder står i den situation, at vi skal til at vælge imellem dagpengemodtagere og studerende f.eks. Så jeg synes i og for sig, at udtrykket dumt er misvisende.
I forhold til det forslag, som så ligger, har fru Christine Antorini jo fremført det, som jeg også synes det bør fremføres, nemlig at regeringen har søgt at lytte.
Jeg har selv personligt været i kontakt med både Det Radikale Venstres ordfører og med SF's ordfører, og i den samtale, jeg har ført med de pågældende to ordførere, blev jeg forvisset om, at man ville støtte det forslag, man selv havde stillet, såfremt regeringen tog det ind i sit forslag.
Derfor er det med nogen forbløffelse, jeg hører diskussionen nu, hvor SF's ordfører pludselig siger noget andet fra Folketingets talerstol.
Jeg har intet hørt til det, og det kunne jeg godt bruge betydelig anderledes udtryk om end dumt.
Jeg synes, at det er sjældent, jeg oplever det i Folketinget.
Jeg synes, at man må kunne stole på de ting, man får at vide, og jeg har ikke haft noget ønske om som en ny uddannelses- og forskningsminister at tage en enorm værdiladet diskussion om brugerbetaling.
Jeg har haft et ønske om pragmatisk ud fra den givne situation og ud fra tilkendegivelser fra oppositionen at prøve på at lindre nogle af de åbenlyse udfordringer, som de mennesker, som ganske rigtigt har brugt kræfter på at prøve på at ændre uddannelsesretning, står med; altså prøve på at afhjælpe den situation.
Men nu undersøger vi det, og så må vi jo se, hvor det ender henne.
Det er ikke givet, at det ender noget som helst sted.
Det er fuldstændig rigtigt, hvad der bliver sagt.
Det, der ligger, er, at det nu bliver undersøgt, og så må vi kigge på det.
Det er lidt specielt at blive kaldt bagmand af fru Eva Flyvholm, også i den sammenhæng.
Når man tidligere har beskæftiget sig meget med justitsområdet, kender man jo den helt særlig betydning, som udtrykket bagmand har.
Det er hårdt for sheriffen at høre den slags, men så er det jo godt, at man er blevet fremtidsminister, så tager man det lidt mere roligt.
Så ved man også, at sort økonomi kan betyde mange gode ting, og herregud, man kan jo nok udlede noget af de forskellige ting.
Men det, jeg egentlig vil hæfte mig ved, er, at når man bruger udtrykket uddannelsesloft, tegner man bevidst et billede af, at noget af det allervigtigste i det her samfund, nemlig stræbsomheden opad, er den, vi lægger en hindring for, og det er ikke rigtigt.
Det, det her griber ind over for, er skridt til siden, hvor man i øvrigt har righoldige muligheder i form af efteruddannelse, i form af dispensationer, i form af at tage en uddannelse, som der er efterspørgsel efter, for at kunne gøre det her, hvorimod skridtene opad lægges der ikke nogen hindringer i vejen for.
Så jeg synes, at det her kan forsvares.
Jeg synes, at man må tage det som det, det er, nemlig udtryk for en politisk prioritering.
Dumt synes jeg ikke at det er.