Merete Riisager (LA), 2019-01-25:
Mange tak, og tak for en forrygende debat.
Jeg vil sige, at det bedste, der skete i den her debat set fra min stol, var, da fru Mette Reissmann kom op på talerstolen og refererede til Stauning.
Det kan godt lyde lidt mærkeligt, at en liberal minister siger sådan, men det er, fordi fru Mette Reissmann kan huske og ved, hvorfor vores uddannelsessystem ser ud, som det gør, og hun ved, hvad et meritokratisk system er, hun ved, at flid og dygtighed skal lønne sig i et uddannelsessystem, og at et godt uddannelsessystem er fair og socialt retfærdigt.
Det er så vigtigt, at der er nogle politikere, der kan huske det og ved, hvorfor det er sådan, for ellers risikerer vi at ødelægge det, og det ville være en katastrofe.
Så derfor var jeg meget glad for det.
Hvis man fjerner karakterer eller dramatisk mindsker deres betydning, sådan som jeg hører at De Radikale og Enhedslisten og måske også Alternativet gerne vil, så får man mere usikkerhed og utryghed blandt børn og unge, og man får et mere socialt uretfærdigt uddannelsessystem.
Sådan!
Hvad med den der perfekthedskultur?
Er det så bare de unges problem?
Nej, det er det ikke.
Trygge rammer for børn og unge er de voksnes ansvar.
Kigger vi på folkeskolen, handler det bl.a. om færre vikarer.
Vi skal have gennemgående voksne, som børnene kender, klare rammer og klassefællesskaber, og vi skal dyrke skolernes indre liv.
Der skal også være teaterforestillinger, lejrskoler og andre ting, der fremmer ligheden og fællesskabet.
På gymnasiet skal der både være karakterer og feedback.
Det skal der også på erhvervsuddannelserne.
Så skal vi huske de unge på, at der findes mange spændende uddannelsesveje, og at nogle af dem er meget krævende, også uden at have høje adgangskrav.
Og så er der familierne.
Vi kan ikke bare sidde herinde og beslutte, at folk i mindre grad skal lade sig skille, og at de, hvis de bliver nødt til at lade sig skille, så gør det på den måde, som er mest hensynsfuld over for børnene.
Det er et ansvar, som forældrene skal løfte.
Nærvær og søvn er ekstremt vigtigt.
Det kan vi ikke lovgive om, og det skal vi heller ikke.
Sociale medier, kærlig vejledning og plads til foreningsliv er vigtigt.
Vi har et samfund i Danmark, hvor rigtig mange børn har to sfærer, de færdes i, både skolen og en klub.
Tænk lige over, hvor vigtigt det er.
Sådan er det ikke i alle lande.
I rigtig mange lande har man kun et sted, nemlig skolen, og hvis man fejler dér, falder hammeren hårdt.
Der er ikke ret mange amerikanske ungdomsfilm, der ikke handler om, hvor hårdt det er at have hele sit børne- og ungeliv ét sted, at være én karakter, som man ikke kan hoppe ud af.
Så husk lige, hvor vigtigt foreningslivet og friheden er, selv om vi ikke sidder her og lovgiver om det, selv om vi ikke diskuterer det ret mange gange.
Jeg synes, det er rigtig godt, at vi har afskaffet den her regel om hurtighed, for vi skal da ikke sidde herinde og have en masse holdninger til, hvad de unge gør, når de er imellem uddannelser, hvis de ikke ligger samfundet til last.
Jeg kan godt indrømme her fra Folketingets talerstol, at jeg selv brugte 3 år imellem gymnasiet og universitetsuddannelsen, og jeg boede både i kollektiv, var på højskole og arbejdede i psykiatrien og en hel masse andre ting, der ikke var særlig målrettede, men som jeg synes har givet mig noget
Så vil jeg tillade mig at drage min tidligere kollega Søren Pind ind i vores samtale her, for lige da han gik ud ad døren, sagde han noget med, at Venstre skulle ud i noget selvransagelse omkring det her med de unge og uddannelsespolitikken.
Det vil jeg slet ikke blande mig i, men jeg vil sige, at der nok mangler noget selvransagelse hos centrum-venstre, der har initieret den her debat.
Når vi kigger på, hvordan de unge har det, og hvordan børnene har det – de har angst, og nogle af dem har det svært – synes jeg, I skulle se på, hvad jeres egen rolle har været i det.
Det synes jeg måske også I skulle prøve at kigge på.
Nu er mange af ordførerne desværre gået, og også ledelsen i De Radikale, som har indbudt os til debatten her, er desværre gået, men det kan være, de kan – hvad skal man sige – få beskeden ad anden vej.