Jens Joel (S), 2024-05-22:
Tak for det, formand, og tak til forespørgerne for at rejse debatten.
Jeg synes også, selv om vi langtfra er færdige med den, at jeg allerede nu vil sige tak for i virkeligheden at holde den her debat på et meget sobert niveau.
Jeg tror, det er nemt for os alle sammen at relatere til, at det godt kan ske, og vi håber og gør selvfølgelig alle sammen vores bedste for at håndtere vores sorg på en måde, så det ikke skal ske.
Men hvis vi har brug for hjælp, er det selvfølgelig også vigtigt, at der er et sted at række ud til.
Derfor er jeg egentlig også glad for den debat, vi havde om borgerforslaget, for jeg tror, at det, at så mange skrev under på det borgerforslag, var udtryk for, at rigtig mange borgere også har den opmærksomhed på, at der skal være et sted at række ud til, der skal være noget at læne sig op ad, når man rammes af meget alvorlig sorg.
Det, der er så kompliceret i den her debat, er jo – og flere kolleger har sagt det rigtig fint før – at det på flere måder er individuelt, fordi det er ekstremt individuelt, hvad der udløser sorgen.
Det kan være meget forskelligt fra person til person, hvad der skal til, for at læsset vælter, for at man faktisk bliver ramt af en meget dyb sorg.
Men det er også individuelt, hvis man bliver ramt af en dyb sorg, hvad der i givet fald skal til for at hjælpe personen ud af det.
Derfor er det ret svært ligesom at sætte på formel.
Jeg er sådan set rigtig stolt af, at vi har lavet en aftale i Folketinget, hvor vi sagde, at hvis man mister et barn, har man ret til en sorgorlov.
Men den debat og den debat, der er kommet oven på borgerforslaget, har også gjort det klart for mig, at det jo også har sine grænser.
Jeg blev konfronteret med en mor i Østjylland, som havde mistet et barn, der var i starten af 20'erne, og hun var blevet ramt af en meget dyb sorg.
Hun spurgte jo naturligt nok: Er min sorg ikke lige så berettiget, blot fordi mit barn er over 20, som hvis det havde været 18 år eller derunder?
Det viser jo det med, at man har svært ved at sige, hvad det er, der udløser sorgen, men det viser også, at selv hvis vi så lavede regler for flere ting, der kunne udløse en ret til en orlov, uanset at det så ikke nødvendigvis er det, der er det rigtige for folk, er det meget svært at sige, hvad det udløsende egentlig skal være.
Ud over den åbenlyse diskussion om, hvor der kan findes finansiering, kan alle jo sætte sig ind i, hvor svært det må være at miste en ægtefælle, hvis man har et lille barn.
Men man kunne jo også være enlig og have planlagt efter, at det var ens mor, der skulle være den primære person i hverdagen.
Det er bare ekstremt svært at sætte på formel, hvornår man bliver ramt af en sorg, som er så alvorlig.
Derfor er vi nødt til at angribe det på en anden måde.
Vi er på en eller anden måde nødt til at håndtere det i vores almindelige systemer, og systemer skal ikke forstås som noget, staten nødvendigvis gør, for det kan også sagtens være Forældre & Sorg eller Det Nationale Sorgcenter eller nogle af de virkelig dygtige aktører på området.
Vi er nødt til at kunne håndtere det i vores sygedagpengeperiode på en måde, hvor man ikke betragter det som en sygdom, men hvor man godt kan se, at for nogle gælder det, at de er ude af stand til at arbejde i en periode.
Vi er nødt til på en eller anden måde at tage det ind i vores øvrige måde at håndtere det på, for hvis man skal håndtere det på socialområdet, på sundhedsområdet eller på beskæftigelsesområdet, er man nødt til individuelt at kunne vurdere den sorg, der er tale om, for ligesom også at kunne tage hånd om det på den rigtige måde.
Jeg vil slutte med at læse et forslag til vedtagelse op.
På vegne af Socialdemokratiet, Venstre, Liberal Alliance og Moderaterne skal jeg fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget anerkender, at mennesker, der rammes af ventesorg og sorg, ofte har behov for hjælp og støtte, og at der også i dag er borgere, der ikke oplever at få den hjælp, de har behov for.
Sorg er kompleks og opleves individuelt, hvorfor det er forskeligt, hvordan den enkelte bedst mødes i sorgen, eksempelvis gennem forskellige støtteinitiativer som psykologhjælp, lokale fællesskaber, initiativer, der løftes af frivillige eller civilsamfundet, eller eventuelt frihed fra arbejdet.
Folketinget bifalder, at der allerede findes mange forskellige tilbud til sorgramte, samt at der de senere år er afsat midler med eksempelvis SSA til relevante organisationer og foreninger, som gør en vigtig indsats for personer i sorg.
Folketinget noterer, at man på de enkelte arbejdspladser også kan bistå med målrettede løsninger, og anerkender samtidig arbejdsmarkedets parters rolle i det arbejde.
Individuelle løsninger udarbejdes allerede i dag på mange arbejdspladser, og det skal arbejdsgivere og kollegaer roses for.«