Samira Nawa (RV), 2020-12-18:
Mange tak.
I dag debatterer vi, hvordan det går med ligestillingen i Danmark.
Hvilke ambitioner tør vi have?
Hvordan vil vi passe på de mange sejre, vi har opnået?
Og hvordan vil vi rykke os endnu længere?
Det giver på mange måder mening at stille de her spørgsmål på et tidspunkt, hvor der skrives ligestillingshistorie lige for øjnene af os.
Siden den her redegørelse blev skrevet, er det lykkedes seje kvinder uden for Christiansborgs mure at flytte os længere på få måneder, end vi er nået de sidste mange år.
Jeg vil først og fremmest gentage den største tak for det, de fik sat i gang.
Det, de kalder på, er et grundlæggende opgør med sexisme.
Og det svar, vi skylder dem, er at tage ligestilling langt mere alvorligt og at vise det i ord, men jo også frem for alt i handlinger.
Og vi skylder dem også, at vi politikere reflekterer over, at der skulle en Sofie Linde til, før vi vågnede op på Christiansborg.
Det er ikke retfærdigt, at forandring hen mod reelt lige muligheder afhænger af enkelte kvinders mod.
At en forandring kræver andet og mere end politik, er ikke et argument for at fralægge sig ansvaret for at drive den – tværtimod.
Vi skal gå forrest.
Vi skal turde meget mere, end vi gør i dag; det er vores ansvar at komme i gang med at handle.
For er der noget, som de sidste par måneder må have lært os, er det da, hvor langt man kan nå, hvis man tør.
Og det fylder mig med håb, men det minder mig samtidig om, hvor meget der stadig er at kæmpe for.
Hvem skulle have troet, at det ville være så kontroversielt at snakke om sexisme og ligestilling i 2020, og at det ville sætte en hel bevægelse i gang, der råber på et grundlæggende opgør med værdier, som mange troede for længst var forældede?
Det viser os, at vi aldrig kan tage for givet, at ligestilling er noget, vi bare har i samfundet.
Værdier er i bevægelse, og lige så lang tid det kan tage at få dem på plads, lige så hurtigt kan de begynde at skride igen.
Vi skal ikke særlig langt væk for at se, hvor lidt der skal til, før grundlæggende frihedsrettigheder – ting, som vi jo anser som fuldstændig fundamentale – kan blive sat på spil.
I Polen er kvinders ret til egen krop helt alvorligt i fare.
I USA hænger samme ret pludselig i en tynd tråd med udskiftningen af én enkelt højesteretsdommer.
Det er ikke en verden langt væk; det er lige ved siden af os; det er her i vores verden og i vores europæiske fællesskab, og det skal vi huske.
Derfor er jeg glad for, at ministeren i sin redegørelse lægger vægt på, at vi stædigt skal udfordre og gøre op med myten om, at vi har ligestilling i Danmark.
Jeg synes, at han har ret, og der er mange gode folk derude, der har presset på i årevis for at få os politikere til at indse det selvsamme, og jeg synes også, at de har ret.
For når halvdelen af de 2.000 største virksomheder i Danmark har lige præcis nul kvinder i deres bestyrelser, og når kun 69 ud af de 1.000 største virksomheder i Danmark har kvindelige administrerende direktører, så har vi ikke lige muligheder for at indfri vores talent og karrieredrømme.
Når kvinder i gennemsnit tager ni gange så meget barsel som mænd, og når kvinder i gennemsnit taber 10 pct. af deres lønudvikling ved at få børn, mens det ingen påvirkning har for fædre, så er vi ikke frie og lige på arbejdsmarkedet.
De tal er ikke udtryk for, at kvinder ikke kan eller ikke vil til tops; de er udtryk for, at kvinder helt strukturelt begrænses i at komme det.
Når vores lovgivning på mange områder stadig gør sig blind for nye og andre familieformer og stiller homoseksuelle mænd dårligere, så har vi ikke lige muligheder og rettigheder uanset seksualitet.
Når de unge kvinder stadig er stærkt overrepræsenteret i omsorgsfag og mænd er overrepræsenteret på de tekniske uddannelser, så skyldes det ikke, at de unge ikke kan eller ikke vil søge andre veje, men derimod, at vi ikke har fået gjort os fri af de stereotype forestillinger om de såkaldte mande- og kvindefag, og så er vi jo ikke frie fra det faktum, at vores køn og baggrund begrænser, hvad vi kan blive, og hvem vi vil være.
Mange af disse myter bliver erkendt i ministerens redegørelse, og det er jeg rigtig glad for.
Som ministeren skriver i sit forord: »Alle uanset køn, seksuel orientering og kønsidentitet skal have reelt lige muligheder, kunne udfolde sig og deltage i vores fælles samfund.
Vi skal fremad.