Morten Messerschmidt (DF), 2025-03-13:
Tak, formand.
Det har været en spændende debat at følge.
Jeg synes selvfølgelig især, at hr. Mikkel Bjørn har gjort det aldeles fremragende, men jeg har bare et par enkelte kommentarer, som jeg gerne vil knytte.
For det første forstår jeg ikke, hr. Søren Søndergaard, at det skulle være nogen særlig brøde at få erkendelser igennem livet, altså at blive klogere.
Det lyder, som om hr. Søren Søndergaard nærmest synes, at det er en forbrydelse, at man læser bøger og gør sig bekendt med, hvad der foregår ude i virkeligheden, hvis det kompromitterer noget, man har ment engang.
Men det fortæller måske lidt om Enhedslistens forstenede tilgang til det politiske arbejde.
Jeg synes, det er dejligt, at Det Konservative Folkeparti er kommet videre – i mangel af et bedre udtryk.
Det var Det Konservative Folkeparti, der havde statsministerposten i 1983, da man vedtog den katastrofale udlændingelov.
Det var Det Konservative Folkeparti, der fremsatte inkorporeringsloven i 1992, som måske i virkeligheden er den helt store udfordring.
Så at man er kommet dertil, hvor man er i dag, synes jeg er rigtig godt.
Det, jeg i virkeligheden vil sige, er måske allermest henvendt til ministeren.
Jeg fornemmer, at både ministeren og store dele af hans parti i vidt omfang har den rigtige vilje og den rigtige intention, men konstant bliver bremset af den her reservation over for det internationale.
Det er jo et velkendt fænomen.
Det sker i de fleste europæiske lande, at hvis man på en eller anden måde kan flage internationale forpligtelser og internationale konventioner, slår alle pæne partier bak.
Det er jo en helt vanvittig magt at give til folk derude, som har gjort det til en levevej at flage internationale konventioner.
Der vil jeg så opfordre til, at man har en noget mere kritisk tilgang til den måde, Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fungerer på – den har ikke har noget med en domstol at gøre.
Lad os sammenligne Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol og f.eks. EU-Domstolen, som er to internationale domstole, som vi er underlagt.
Altså, hvis man er dommer ved EU-Domstolen, har man et helt sekretariat, der arbejder for sig.
Det vil sige, at man har folk til at bistå med substantielt at sætte sig ind i de sager, man bliver forelagt.
Det har man ikke ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol; man har til gengæld et sekretariat, der er fuldstændig besat af folk, der har været ansat i ngo-verdenen, altså menneskerettighedsverdenen.
Det er dokumenterbart.
Det ikke noget, Morten Messerschmidt mener; det er noget, der er objektivt konstaterbart.
De laver en indstilling til dommerne, som så sjovt nok typisk er fuldstændig flugtende med den linje, som den del af verden gerne vil.
Hvis man så ønsker at dissentiere – for det kan man jo så i modsætning til EU-Domstolen godt gøre ved Menneskerettighedsdomstolen – skal man selv skrive sin dissens.
Det vil sige, at man ikke får hjælp.
Man er fuldstændig i hænderne på sekretariatet, hvis man ikke har den fornødne indsigt til at sætte sig ind i et eller andet forhold, der måske er i Armenien eller Grækenland, eller den næste er i Island osv.
Den måde, sagerne behandles på, er i langt, langt de fleste tilfælde ved skriftlig forelæggelse.
Hvor vi altså i alle almindelige domstole har mulighed for som parter at møde frem og advokere vores sag osv., er det altid eller i langt hovedparten af sagerne skriftlig forelæggelse ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Det giver nogle helt andre præmisser for dommerne at arbejde ud fra.
Jeg har selv oplevet det på Københavns Universitet.
Aarhus Universitet er lidt mere resistent, men menneskerettighedsdoktrinen æder sig ind
også dér.
Og det sker i ministerierne i et omfang, som jeg tror at ministrene ikke er opmærksomme på.
Det svar tilbage fra 2017, som der er blevet henvist til, og som salig Søren Pape Poulsen har skrevet under på, er åbenlyst politisk.
Det er for det første FN.
For det andet taler vi ikke her om, at vi vil indføre dødsstraf i Danmark.
For det tredje blev ingen af dem smidt ud af FN.
Altså, vi er nødt til at have et opgør og en stærkere fritænkning, også blandt ministre, i forhold til det jerngreb, som et fuldstændig entydigt embedsapparat har kastet rundt om statsadministrationen.
Vi er nødt til at have noget, der kan gå op imod den slags politiserede svar, som en fuldstændig forsvarsløs minister bliver bedt om at skrive under på.
For man skal jo svare Folketinget, og så kommer der et svar.
Embedsmændene og sikkert også departementschefen siger, at det her er helt rigtigt, og hvad kan man så gøre andet end at skrive under?
Men det er ikke rigtigt, og det skal udfordres.
For hvis ikke vi udfordrer det, er alt det, vi har stået og sagt her i dag, jo løgn.
Hvis ikke vi udfordrer den her dogmatik, er det jo løgn, når vi står og siger, at vi gerne vil ændre det og gerne vil påvirke det osv.
Jeg tror faktisk, at ministeren og hr. Frederik Vad og andre gerne vil, men det kræver altså, at vi er villige til at tage nogle kampe, som vi indtil for måske ganske få år siden ikke havde troet var nødvendige.
Så det var blot det bidrag, og det skal ikke ses som nogen som helst miskreditering af min i enhver henseende fremragende ordfører.
Tak, formand.