Morten Messerschmidt (DF), 2020-01-31:
Jeg anerkender ikke, at Danmark har nogen kurre på tråden i forhold til Kina.
Danmark skal ikke gå ind som offentlig myndighed og hverken undskylde eller på anden måde være mellemmand.
Hvis vi skal noget, skal det være at forklare kineserne, hvad ytringsfrihed går ud på, og at det er et noget vigtigere og bedre princip at navigere ud fra end det, der udgår fra Beijing.
Tak, formand.
Ja, for jeg mener, der er behov for nu at sige et par ord om det forslag, vi behandler her, inden forvirringen breder sig yderligere.
Nu har vi fra de to store, eller i hvert fald to største partier i Folketinget, flere gange hørt, at hvis vi i Danmark gør det samme som briterne, vil det betyde, at andre lande lige pludselig en masse vil fratage indfødsret fra folk, der måtte befinde sig i Danmark, og det vil så gøre det yderligere vanskeligt at hjemsende.
Men sagen er jo bare, at det her er en konvention, som rigtig, rigtig mange af de lande, vi gerne vil sende borgere hjem til, ikke har ratificeret, og det vil sige, at der er intet overhovedet – ifald vi forudsætter, at disse lande og deres myndigheder og deres regeringer respekterer de internationale konventioner, som man jo gør her i Danmark – der forhindrer dem i at gøre det, som altså flere ordførere frygter.
Derfor bliver det sådan lidt et fatamorganaargument, som understreger den nærmest religiøse stilling, som internationale konventioner er ved at få, både i det her høje Ting, men også i den politiske debat generelt, og det vil jeg gerne advare imod.
Det er sådan set en kompromittering af selve ideen i grundloven, at man begynder at indgå internationale aftaler, som lægger begrænsninger på, hvad det her høje Ting må foretage sig, når det kommer til grundlovens bestemmelse om tildeling og fratagelse af indfødsret.
Der er ingen materielle regler i grundloven, som forhindrer os i Folketinget, ifald der er et flertal, i at fratage indfødsret.
Så når man både hos Venstre og hos Socialdemokraterne altså kvier sig ved at gøre det her, ovenikøbet over for nogle folk, der selv har vendt Danmark ryggen, har valgt at alliere sig med vores fjender, har ovenikøbet valgt at føre krig imod os selv og vores allierede, så skyldes det ene og alene en defaitistisk holdning til den grundlov, som man faktisk har skrevet under på at ville overholde.
Det synes jeg kalder på en lille smule refleksion for den videre debat.
Det her handler jo ikke om internationale konventioner, det her handler ikke om frygt for, om der er et eller andet formørket regime nede i Mellemøsten, der så skulle foretage et eller andet imod os her i Danmark, for det gør de jo hver dag – nej, det her handler om prioriteter.
Det handler om, hvorvidt man betragter Danmark som et fædreland, der rent faktisk skal beskyttes, om man overhovedet mener det alvorligt med den underskrift, man har sat under grundloven, som man vil respektere – altså grundloven af 1953 – eller om man som et andet direktionsmedlem sidder og gnider hænderne og stiller spørgsmålet, om det her nu kan koste noget.
Og man stiller spørgsmålet, om det, hvis vi tager det skridt ud i virkeligheden, så er noget, der kommer til at få en betydning på valutabalancen, eller om der skulle være nogen, der blev bange eller sure på os derude.
Der må man bare sige, at det jo virkelig er spørgsmålet om, hvilken tilgang man har til hele den politiske gerning.
Derfor håber jeg egentlig, at de efterfølgende ordførere vil være en lille smule klarere i spyttet.
Er det overhovedet en fordel for Danmark med hele det her internationale regimente af konventioner og retsakter, som binder os på Christiansborg i at vedtage de love, som et flertal af vælgere, tror jeg, uden for Christiansborg har et ganske fromt og oprigtigt ønske om vi gør, så synes jeg, man skal sige det klart.
Jeg synes, man fuldstændig klart skal sige, hvad det egentlig er for nogle prioriteter, man har her, altså om det handler om at bekæmpe dem, der bekæmper os, eller om at beskytte dem under et eller andet fatamorgana af internationale konventioner.
Jeg tror, historien vil dømme os hårdt, hvis ikke man vælger at sige klart, at det her først og fremmest handler om at sikre danskernes førstefødselsret til det her land, som Gud har givet os – undskyld, jeg må ikke omtale de højere magter – men som grundlæggende handler om at sikre danskernes tryghed i deres eget land.
Det er den egentlige sag, og det håber jeg debatten herfra kan kredse om.
Tak, formand.