Karina Adsbøl (DF), 2021-06-01:
Tak for det.
Nu sidder Enhedslisten jo i den position, som Dansk Folkeparti sad i i forrige regeringsperiode, hvor Dansk Folkeparti også måtte kæmpe en del for handicapområdet og jo bl.a. fik opbakning til servicelovens § 3 a om opsættende virkning.
Det var et kompromis.
Og så er der også den del om at udvide paragrafferne, som jeg godt kunne tænke mig at høre om er noget, Enhedslisten vil tage med videre til forhandlingerne.
Altså, nu skal Enhedslisten jo forhandle finanslov, og så er der nogle forslag, f.eks. det med opsættende virkning, det med, at vi får udvidet paragrafferne, og kompensationsforslaget, altså at man ikke kvit og frit kan bryde lovgivningen, i hvert fald ikke uden at det er sådan, at borgeren skal have kompensation.
Kunne Enhedslisten lige opridse, hvad det præcis er, Enhedslisten går ind til bordet med for netop at styrke det her område?
Vi kommer jo til at tage debatten igen senere i dag omkring retssikkerheden.
Den har jeg glædet mig rigtig meget til.
Jeg synes dog, det er ærgerligt, at SF's ordfører ikke har spurgt, om Dansk Folkeparti ville være medspørger på forespørgslen, for det var jo noget, hvor vi måske kunne være nået endnu længere – det ved man jo ikke.
Men hvis der skal ske positive ændringer på det her område, handler det jo netop om at sikre et mandattal på tværs af alle partier.
Men fra Dansk Folkepartis side ønsker vi i hvert fald at sikre en ordentlig overgang til voksenlivet for unge med et fysisk eller et psykisk handicap.
Nu debatterer vi jo, man kan sige en tidligere vedtaget lov om det område, som forespørgslen handler om.
Det var jo en politisk aftale, hvori indgår initiativet »Bedre rammer for overgangen til voksenlivet for unge med handicap«.
Overgangen til voksenlivet er særlig svær for unge med handicap, for det har ofte stor praktisk betydning for deres hverdag, at de fylder 18 år og dermed formelt er myndige – f.eks. i forhold til uddannelse og i forhold til bolig og hjælp og støtte efter relevant lovgivning.
Og derfor har disse unge brug for, at denne vigtige overgang også bliver forberedt i god tid med tæt inddragelse af de unge og deres forældre, ligesom de har brug for, at forberedelsen til voksenlivet sker koordineret og velplanlagt, så der i god tid inden fødselsdagen er styr på, hvad der skal ske, når man bliver 18 år.
Derfor var partierne jo også enige om, at kommunerne via en lovændring skulle forpligtes til at begynde forberedelsen af overgangen til voksenlivet, allerede når den unge fylder 16 år.
Forberedelsen skulle jo sikre, at unge med handicap får den nødvendige hjælp og støtte efter relevant lovgivning, også i overgangen til voksenlivet, så både den unge samt den unges forældre kunne være trygge ved, at rammerne for denne vigtige overgang var på plads.
Og formålet var jo også at sikre den unge tryghed i det fremtidige forløb og at undgå, at den unge kom til at stå uden hjælp i en periode.
Men i Dansk Folkeparti mener vi også, at der skulle indføres en konkret klagemulighed, da det modsatte jo vil udvande den rettighed, man ligesom har forsøgt at give de unge mennesker, altså ved at indføre en bestemmelse, der har til formål at hjælpe og beskytte den unge.
Det samme tænker jeg at ordføreren for forespørgerne synes, ellers havde vi jo ikke stået og haft den her debat i dag.
For med lovforslaget kunne man jo ikke være sikker på, at kommunerne havde taget stilling inden det 18. år, ligesom lovforslaget heller ikke sikrede en klagemulighed.
I aftalen står der jo ellers, at forberedelsen bl.a. skal understøtte kommunerne i at løfte deres eksisterende forpligtelse til at sikre, at unge med handicap får den nødvendige hjælp og støtte efter relevant lovgivning – også i overgangen til voksenlivet.
Så med lovforslaget kunne det ikke garanteres, at den unge kunne bevare sin hjælp efter det 18. år, hvis kommunen ikke havde taget stilling inden det 18. år til, hvilken hjælp man så skulle have.
Og derfor var vi i Dansk Folkeparti også bekymrede for, om man så – ja – risikerede at stå uden hjælp, og det var også derfor, vi i sin tid stillede et ændringsforslag.
Men det vil altså sige, at hvis kommunerne så ikke gør deres pligt, vil et flertal her i Folketinget heller ikke engang give de unge og deres forældre mulighed for at bevare børnebestemmelserne, altså bevare hjælpen.
Det synes jeg godt nok er mærkværdigt.
Og allerede da vi behandlede L 17, hvor intentionen jo netop var, at man skulle sikre den her overgang, var der en række høringsparter, der problematiserede det her, og derfor sagde vi også fra Dansk Folkepartis side, at vi tilsluttede os mange af de bemærkninger, der var indkommet fra høringssvarene.
Bl.a. skrev DUKH i deres høringsvar, at det skulle fremgå direkte af den nye § 19 a, stk. 3, at formålet netop er at forebygge, at den unge ikke kommer til at stå uden hjælp i forbindelse med overgangen.
Nu debatterer vi igen det her, og ministeren siger, at der kommer en undersøgelse, og jeg har tænk mig at stille et udvalgsspørgsmål om, hvor mange undersøgelser der egentlig er sat i gang på det her område.
Det kunne være fint lige at få et overblik over baggrunden, for når man sidder som tilskuer og tilhører, tror jeg, at man i hvert fald tænker, at nu skal der sættes endnu en undersøgelse i gang, frem for at der reelt sker noget handling.