Mai Mercado (KF), 2018-02-23:
Tak, formand.
I beslutningsforslag B 61 bliver det foreslået, at regeringen skal fremsætte de nødvendige lovforslag og lave de nødvendige administrative ændringer, som kan sikre, at personer, som arbejder med mennesker med fysisk eller psykisk funktionsnedsættelse, skal give samtykke til, at der indhentes en attest, der viser, at de pågældende ikke er dømt for overtrædelse af en række nærmere bestemte paragraffer i straffeloven.
Det bliver også foreslået, at de paragraffer, som man ikke må være dømt for en overtrædelse af, skal afgrænses ved forhandling med Folketingets partier.
Beslutningsforslaget er inspireret af børneattesterne, som det er obligatorisk at indhente ved ansættelse og beskæftigelse af personer i visse tilbud efter serviceloven og i frivillige sociale organisationer og foreninger.
Regeringen er fuldstændig enig med forslagsstillerne i, at det er vigtigt at forebygge seksuelle overgreb, vold, røverier, tyverier og andre straffelovsovertrædelser mod mennesker med fysisk eller psykisk funktionsnedsættelse.
Det er simpelt hen borgere, vi har et ansvar for at passe på, og de sårbare borgere, det kan være ældre, det kan være mennesker med handicap, og det kan være mennesker med psykiske lidelser, er dybt afhængige af andres hjælp i hverdagen.
Derfor vil regeringen også starte med at sige, at vi mener, at hensynet, der ligger bag forslaget, er både sympatisk og vigtigt.
Men der er også en række forhold i det konkrete forslag, som gør, at regeringen alligevel ikke kan støtte forslaget.
Først og fremmest vil jeg nævne, at vi som sådan ikke har nogen stor viden om omfanget af overgreb begået af personale mod mennesker med fysiske eller psykiske funktionsnedsættelser, og det er også vores opfattelse, at antallet af tilfælde er begrænset.
Derudover kan regeringen ikke støtte forslaget af følgende grunde: For det første finder regeringen forslaget meget vidtgående.
Forslaget kan forekomme at være uproportionalt, og man kan være bekymret for, at det også kan ende med at blive bureaukratisk.
Som vi ser det, er der ingen sammenhæng mellem det bureaukrati, som forslaget altså skaber, og de problemer, som man har til hensigt at løse.
Arbejdsgiverne kan allerede i dag bede de personer, der ansøger om job, om at give samtykke til, at der bliver indhentet en straffeattest, og det er jo en mulighed, det er ikke en pligt, som arbejdsgiverne har, og det vil dermed være op til arbejdsgiveren selv at beslutte, om der skal indhentes straffeattest.
Hvis beslutningsforslaget vedtages, vil det altså overgå til at være arbejdsgivernes pligt at indhente voksenattest, hver gang der skal ansættes medarbejdere, dvs. medarbejdere på plejehjem, i hjemmehjælpen, på bosteder, i psykiatrien, læger og det øvrige personale i sundhedssektoren, og dermed får vi skabt et meget stort bureaukrati.
Der må man bare overveje det og afgøre med sig selv, om det vil stå i rimeligt forhold til de alligevel få sager, der har været, vedrørende medarbejdere, der rent faktisk tidligere har begået en relevant overtrædelse, f.eks. et seksuelt overgreb mod en borger, der er udviklingshæmmet.
Det gælder især, når man tager antallet af voksenattester, som man ville skulle indhente, i betragtning, for alene på det offentlige arbejdsmarked vil det efter vores vurdering dreje sig om mindst 62.500 attester om året, og hertil kommer der altså et ukendt antal attester på det private arbejdsmarked, som vi altså ikke har tal for.
Så selv om vores vurdering er forbundet med en stor usikkerhed, bliver det et stort bureaukrati, det bliver voldsomt og også uproportionalt, da der ikke vil være sammenhæng mellem den bureaukratiske pligt og de relativt få tilfælde, som vi formoder rent faktisk vil blive opdaget.
For det andet vil forslaget let kunne skabe en falsk tryghed for såvel arbejdsgivere som de mennesker, som har en funktionsnedsættelse, for hverken den nuværende mulighed, som arbejdsgiveren har, for at bede om at se en straffeattest, eller for den sags skyld en ren voksenattest, som det står beskrevet i beslutningsforslaget, udelukker jo, at ansøgeren har begået strafbare forhold, som altså ikke er opdaget.
Med andre ord kan der altså godt være skeletter i skabet, selv om både straffeattest og en eventuel voksenattest er uplettet.
Så på samme måde giver voksenattesten jo også kun et øjebliksbillede, der dækker det tidspunkt, hvor attesten indhentes, og dermed er der heller ingen garanti for, at ansøgeren senere holder sig på dydens smalle sti.
Og endelig må en ren dansk voksenattest heller ikke tages som udtryk for, at der altså ikke er begået kriminalitet i andre lande.
Så regeringen finder altså ikke, at indførelsen af obligatoriske voksenattester vil skabe den tryghed, som det er intentionen med forslaget.
Ydermere harmonerer indførelsen af voksenattester ikke med resocialiseringstankegangen.
Der lægges op til, at voksenattesterne skal indeholde oplysninger om flere typer af lovovertrædelser, end børneattesterne gør, men at en afgrænsning skal ske ved politisk forhandling.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget bliver der altså nævnt seksuelle overgreb, der bliver nævnt vold, der bliver nævnt røverier og tyverier som de lovovertrædelser, det er vigtigt at forebygge ikke sker, og forslaget må derfor opfattes sådan, at de forbrydelser som udgangspunkt altså bør medtages på en voksenattest.
På den måde vil voksenattesterne komme til at rumme et langt bredere spektrum af lovovertrædelser, end børneattesterne gør i dag, fordi børneattester i dag alene oplyser om sædelighedsforbrydelser.
Samtidig lægges der op til, at lovovertrædelserne skal fremgå af voksenattesten i længere tid, end det fremgår af straffeattesten, nemlig i mindst 10 år, hvor udgangspunktet for de private straffeattester er 2, 3 eller 5 år og udgangspunktet for de offentlige er 10 år.
Det er ret indgribende for den enkelte, og det vil som nævnt altså i sidste ende kunne spænde ben for resocialisering.
Lad mig bare give et enkelt eksempel.
Det vil jo blive umuligt at få et job på et plejehjem, hvis man har begået et butikstyveri for 9 år siden, selv om man har udstået sin straf, har taget relevant uddannelse i mellemtiden og i øvrigt har fået genoprettet sin tilværelse og altså ikke har haft tilbagefald af nogen art.
Så er der det økonomiske aspekt ved forslaget.
Forslagsstillerne forventer, at forslaget vil være udgiftsneutralt, da eventuelle merudgifter altså vil udligne det, som der bliver sparet ved at undgå fremtidige sager.
Den vurdering erklærer regeringen sig ikke enig i.
Hvis vi tager udgangspunkt i de 62.500 attester pr. år, som jeg altså nævnte lige før, så vurderes forslaget at medføre merudgifter på ca. 10 mio. kr. årligt, og det tal omfatter jo kun attesterne for det offentlige arbejdsmarked.
Derudover har vi attesterne for det private arbejdsmarked, som der jo også skal betales for.
Når man så samtidig ser på størrelsen af den her merudgift sammenholdt med de få sager, som jeg indledningsvis nævnte der må antages at være på området, er det svært at forestille sig, at den merudgift vil blive udlignet af modgående besparelser.
Så for lige at opsummere det vil jeg sige, at vi i regeringen sådan set er enige i hensynet og enige i vigtigheden af, at forbrydelser mod den gruppe af sårbare borgere, som forslaget er rettet imod, forebygges.
Vi synes sådan set også, at forslaget i udgangspunktet er sympatisk, men som jeg har redegjort for, ser vi også forslaget som værende vidtgående og uproportionalt, og at der er risiko for, at det vil skabe bureaukrati og falsk tryghed, og at det altså ydermere risikerer ikke at harmonere med resocialiseringstankegangen.
Og på den baggrund kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.