Martin Lidegaard (RV), 2019-10-24:
Jeg vil gerne tilslutte mig rækken af ordførere, der takker Enhedslisten for det her initiativ, og jeg vil også takke både Enhedslisten og regeringen og alle andre kollegaer – bortset fra et enkelt parti – for den villighed, der har været, til at finde en fælles udtalelse her.
Det er utrolig vigtigt i den her slags sager, at vi taler samlet og med én styrke.
Jeg kan også tilslutte mig de bemærkninger, der allerede er kommet om det fatale svigt af kurderne, vi oplever i øjeblikket, som jeg tror gør os alle sammen både kede af det og vrede, og som derudover udgør en sikkerhedspolitisk kæmpe, kæmpe udfordring, både i kampen mod ISIL, men jo sådan set også i et større perspektiv, fordi kurdernes sag her er så tæt knyttet til hele udviklingen i Syrien som sådan, og derfor er der også en glæde over, at der er kommet en lille smule større fasthed i regeringens håndtering.
Det er nuancer, vi taler om, men nuancer tæller også i politik, og her ved det, at vi nu støtter et helt og aldeles stop for eksport af våben til Tyrkiet – ikke kun de våben, der bare går videre til Syrien.
Når alt det er sagt og man så hæver sig lidt over den helt konkrete situation lige nu, synes jeg også, der foregår nogle ting, som vi er nødt til at tage i betragtning, når vi skal vurdere, hvad vi gør som de næste skridt.
Den melding, der nu kommer fra USA – ikke bare sådan i talerne fra Det Hvide Hus, men også i konkret handling – er, at USA ikke længere ønsker og ikke længere vil agere verdens politimand i de områder, der ikke er inden for det, man kunne kalde vitale interesse for USA.
Det efterlader jo alle steder i verden – på godt og på ondt; der er fordele og ulemper ved det – i en ny situation, som jeg tror rykker grundlæggende ved det, man kunne kalde de tektoniske plader i geopolitikken.
Hvis vi kigger på Europa og vores nærområder, rejser det en række helt nye, fundamentale spørgsmål til de europæiske lande i forhold til både vores naboer mod øst, men bestemt også vores naboer mod syd – i øvrigt også mod nord.
Men i dag handler det jo om Syrien, og da den tyske forsvarsminister tidligere på ugen modigt foreslog – for hun havde åbenbart ikke helt regeringsmandatet til det i Berlin – at EU skulle stille med 40.000 mand, at EU skulle forsøge at gå ind og spille en mere aktiv rolle i vores nærområde, tænkte jeg: Det var på tide.
Det var på tide, at der var en europæisk stormagt, som turde sige højt: Hvis ikke USA er der længere, så er det Europas tur.
Og jeg tror ikke, at ét europæisk land kan håndtere det; jeg tror, det er en fælles europæisk opgave.
Og jeg er ikke bandsat opsat på, at det skal være i regi af EU, men det er jo nærliggende, når nu man har en samarbejdsorganisation, at gøre det i regi af EU.
Og derfor rejser spørgsmålet sig jo nu, synes jeg: Uanset hvor tyskerne lander, vil EU, kan EU og skal EU påtage sig et større ansvar?
Jeg tror, vi vil opleve, at viljen til både at finde enighed og blande sig og stille ressourcer og mandskab til rådighed vil forandre sig ganske markant i de måneder, vi kigger ind i nu – dels på grund af USA's nye meldinger, men jo også, fordi vi har vitale sikkerhedspolitiske interesser på spil, herunder flygtninge og migration.
Kan EU?
Det er et godt spørgsmål, men man kan jo sige, at det selvfølgelig kræver, at EU er villig til også at tale med de nationer, vi i dag har det allersværest med, nemlig Tyrkiet og Rusland.
Det er jo helt indlysende.
Det er også helt indlysende, at der ikke kommer et mandat fra FN's Sikkerhedsråd flyvende af sig selv.
Men jeg kan næsten ikke komme i tanker om en international konflikt, hvor det ikke er foregået på den måde, at der er nogle nøglelande, der har taget initiativ til at forhandle en løsning, som derefter er blevet båret op til Sikkerhedsrådet, som så har givet sin velsignelse.
Jeg er helt opmærksom på, at vi har en dygtig FN-udsending, der jo kæmper så godt, han nu kan – det gjorde den forrige også – for at forsøge at skabe den enighed.
Men vi ved jo alle sammen godt, at de virkelige forhandlinger her foregår, som bl.a. hr. Søren Espersen sagde, mellem Tyrkiet og Rusland og nogle gange USA og nogle gange Iran.
Det er der, de egentlige forhandlinger foregår.
Dér har EU én ting at spille ind, og det er stabilitetskortet, altså den økonomiske underbygning af et nyt Syrien, en genopbygning og etablering, som hverken Rusland eller Tyrkiet eller nogen af de andre lande kan og vil påtage sig.
Og vi har også noget andet at spille ind, nemlig at hvis der så skal stilles med en fredsbevarende styrke, kunne vi tilsammen finde mandskabet – selvfølgelig under en FN-hat.
Og derfor er svaret på mit tredje spørgsmål: Skal og bør EU gå ind i det her?
Og det skal EU efter min mening helt klart, ja.