Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2016-10-06:
Danmark har brug for optimisme, begejstring og initiativ, for vi står over for to store kriser, som vi bliver nødt til at forholde os til: vækstkrisen og migrationskrisen.
Jeg ved godt, at forventningen er, at hele min tale skal handle om topskat.
Men sådan bliver det ikke.
Heller ikke, selv om der er nogle, der synes, at Liberal Alliance er kravlet højt op – rigtig højt op!
Og jeg indrømmer det gerne.
Det er vi.
Vi er kravlet rigtig højt op.
For nogle gange kan det være en god idé at se tingene sådan lidt fra oven, så man ikke fortaber sig i detaljer og taktik, men i stedet ser tingene i et større perspektiv.
Når man ser på det store billede, er Danmark desværre midt i de to kriser, jeg lige talte om: en vækstkrise og en migrationskrise.
Det nævnte jeg også i min tale ved Folketingets afslutningsdebat i begyndelsen af juni.
Det var sandt dengang, og det er det i dag.
Men måske er der lyspunkter.
Under alle omstændigheder er der masser af muligheder for at komme ud af begge kriser, måske ikke fra den ene dag til den anden, men hvis vi gør os umage, hvis vi vælger de klogeste løsninger, hvis vi træffer de bedste beslutninger.
Danmark er et af verdens rigeste lande.
Det skal vi være glade for, men vi skal også være bevidst om, at det ikke er kommet af sig selv.
Vi står på skuldrene af tidligere generationers arbejde.
Danmark havde fra slutningen af 1800-tallet og frem til krisen i 2008 en økonomisk vækst på i gennemsnit 2 pct. om året, altså mere end 100 års vækst.
Fra 2008 til 2015 faldt det danske BNP med 0,4 pct. I samme periode steg Sveriges med 11 pct.
Hvis ikke vi får gjort noget ved det, vil danskerne opleve mindre velstand end svenskerne og tyskerne, den enkelte vil få færre muligheder, og det vil være svært at holde trit for vores sygehusvæsen og uddannelsessystem.
Heldigvis ved vi, hvad der virker for at få gang i væksten, og det, der virker allerbedst, er en nedsættelse af topskatten.
I virkeligheden burde man fjerne den helt, men man kunne jo også lægge ud med bare at sænke den med 5 procentpoint for alle.
Men prøv at tænke lidt mere over det.
Bliver løsninger bedre, fordi de er komplicerede?
Når man ser regeringens forslag til boligbeskatning, til skattelettelser i bunden eller den såkaldte ACE-model, så ligner det mest af alt en skarp konkurrence om at blive årets bureaukrat 2016.
Det minder om en Storm P.-maskine, hvor alverdens håndtag, greb, centrifuger, kroge og hejseværk skal være med til at skabe et nogenlunde resultat.
Selvfølgelig kan det det.
Vi burde jo gå i gang med yderligere nedsættelser af skatten i både top og bund, vi burde fortsætte arbejdet med at komme helt af med registreringsafgiften, og vi burde hugge et ordentligt stykke af selskabsskatten.
Der er så meget, vi burde, og som vi ved virker efter gængse regnemetoder.
Men der er jo ikke 90 mandater i Folketinget bag.
Det må man jo erkende er rigtigt.
Men hvorfor er der egentlig ikke det, når nu vi alle sammen herinde ved, at det virker?
Det udgiftspolitiske flertal i dette Ting er i gang med danmarkshistoriens største generationstyveri.
Der bruges uhæmmet løs med det resultat, at væksten hæmmes og de næste generationer ikke vil opleve samme velstandsfremgang, som vi ellers har oplevet i Danmark i mere end 100 år.
Den eneste forhindring for at løse vækstkrisen er, at vi mangler de føromtalte 90 mandater i Folketinget.
Liberal Alliance kommer gerne med de 13 første.
Jeg har også lagt mærke til, at andre er optaget af spørgsmålet, regeringen f.eks., men får vi ikke de sidste mandater med, er det de sidste af danskerne, det går ud over.
For de rige, de kloge og de raske skal nok klare sig.
Det er de svage, de syge, de gamle, der bliver ofre for vækstforskrækkelsen og overforbruget i den offentlige sektor, og det er både synd og skam.
Vi står ikke kun i en vækstkrise.
Som jeg lagde ud med at sige, står vi også over for en migrationskrise.
Vi har mærket den meget de senere år.
Over 14.000 asylansøgere i 2014, over 21.000 asylansøgere i 2015.
Det er mange, det er for mange, og det har de blå partier sammen forsøgt at gøre noget ved.
Jeg forstår godt, at folk tager til Europa for at få et bedre liv.
Jeg forstår godt, at folk flygter fra krig.
Men til de første må vi sige, at de skal være velkomne, hvis de har en kontrakt med en dansk virksomhed – ellers må de blive hjemme.
Og i forhold til dem, der flygter fra krig i Syrien, må vi træde i karakter som sande humanister og indse, at vi kan hjælpe langt, langt flere i nærområderne, end vi kan her i Danmark.
Samtidig er der problemer for kommuner, boligforeninger, skoler med at følge med det antal, der kommer.
Derfor har vi i Liberal Alliance foreslået et humant asylstop.
Vi hjælper både mere og flere i nærområderne.
Vi vil gerne fortsætte med at tage kvoteflygtninge, og vi mindsker integrationsudfordringen.
Men hvorfor nu alt det, når antallet af asylansøgere er faldet i år i både Danmark og Europa?
Fordi det meget nemt kan være et midlertidigt fald.
Befolkningstallet i Afrika stiger stadig; EU's aftale med Tyrkiet vakler.
Den ideelle løsning er selvfølgelig europæisk.
Vi ønsker stærke ydre grænser rundt om EU, men indtil der skabes holdbare, varige europæiske løsninger, er det påkrævet med nationale løsninger.
Vi står over for to kriser: en vækstkrise og en migrationskrise.
Der findes løsninger, det er faktisk bare at komme i gang.
Nå ja, bare lige for at slå det fast her til sidst: Liberal Alliance forventer, at regeringen og statsministeren indfrier ambitionen om at sænke topskatten med 5 procentpoint hele vejen op inden årets udgang.
Vi kaster gerne en rebstige ned, så andre kan komme op at se, hvor god en idé det egentlig er.
Men positionen er uforandret, humøret er i top, og ønsket om at få gang i væksten og passe på vores land er fuldtonet.