Monika Rubin (M), 2023-05-31:
For en lille måneds tid siden var jeg med Statsrevisorerne rundt i Europa for at besigtige Frontex.
Et af de lande, vi besøgte, var Polens hovedstad, Warszawa, der, hvor min mormor og morfar kommer fra.
Så da der var et hul i programmet, gik jeg over til deres hus.
På vejen derover blev jeg mødt af det ene nybyggeri efter det andet: glasfacader og skyskrabere, H&M-butikker og flotte caféer.
Det er noget lidt andet end det, jeg kan huske fra min barndom: en økonomi i laser, rationeringsmærker, hyperinflation og et politisk klima, som man som almindelig borger ikke blandede sig i.
Det var det i Polen, der gav min mor lyst til et andet liv, så hun pakkede, hvad hun ejede, og forlod landet.
Siden da har Polen skiftet ham.
Økonomien er buldret af sted med høje væksttal, selv gennem finanskrisen i 2008, hvor det var det eneste land i Europa, der ikke oplevede en negativ vækst.
Deres vækstopskrift var, at de havde modet til at lave dybe strukturreformer og reformer for fremtidens generationer.
De åbnede sig mod omverdenen, styrkede det internationale samarbejde og blev i sidste ende en del af EU.
I sidste uge kom der gode tal frem om dansk økonomi, hvilket jo er en glædelig nyhed.
Men det bekymrer mig, at flere herinde i salen ser deres snit til at underdrive behovet for de strukturreformer, som vi har behov for, f.eks. i vores sundhedsvæsen.
Og bevares, det gør vi faktisk også i den her regering: 2 mia. kr. til en akutplan, 3 mia. kr. til psykiatrien og 5 mia. kr. til sundhedsvæsenet generelt, som vi burde være glade for.
For regeringen forstår vigtigheden af at prioritere sundhedsvæsenet.
Men det burde også trække panderynker.
Som læge ved jeg godt, at et skud adrenalin kan være nødvendigt for at få stabiliseret blodtrykket, men det må aldrig blive den eneste behandling, og slet ikke, når man ved, at der gemmer sig en langt mere alvorlig diagnose bag det.
Hvis ikke vi får lavet en seriøs udredning af sundhedsvæsenet, kommer vi til at stå her igen og skyde flere akutpakker og flere milliarder kroner uden den helt nødvendige effekt ind i systemet.
I stedet bør vi sætte konkret ind og adressere den massive mangel på medarbejdere ikke bare i sundhedsvæsenet, men alle steder i vores samfund.
For når jeg ser ud over huset Danmark, er der altså ikke bare revner i fundamentet, der er dybe sprækker.
Og ud over fra sundhedsvæsenet hører vi historier fra ældreplejen, der bestemt ikke maler noget glansbillede.
Vi burde tage en dyb indånding og i princippet gentænke det hele.
Tag f.eks. debatten om folkepension.
Det er et klassisk eksempel på et samfundsproblem, der giver hovedbrud, og en kollektiv frygt for forandring.
Den dag, mine drenge på i dag 3 og 5 år bliver voksne, er der en overhængende risiko for at vi har reel klasseopdeling i Danmark, medmindre vi øger fokus på forandring nu.
For som vi alle kan se, skruer pensionskasserne op for tilbud om sundhedsforsikringer, men jeg lover jer, at det også vil ske med ældreservicen.
Det mener jeg ganske enkelt ikke at vi kan være bekendt.
Ikke at tage en beslutning
er også at tage en beslutning.
Blindt at acceptere denne udvikling med flere og flere private tilbud vil være en glidebane for tilliden til det offentlige Danmark.
Det øger uligheden for meget.