Jens Joel (S), 2021-12-10:
Tak for det, formand, og tak til forslagsstillerne for at fremsætte beslutningsforslaget her.
Det er jo ikke første gang, vi diskuterer de her ting, men det her er – og man skal altid passe på med at diskutere problemers størrelse – både et samfundsmæssigt problem og et meget konkret problem for nogle lærere.
Jeg synes, det er en samfundsmæssig udfordring, hvis vi, som den konservative ordfører også antydede i et spørgsmål tidligere, ender i en situation, hvor der er noget i vores samfund, som er vigtigt, men som er tabu.
Vi bliver selvfølgelig nødt til at forholde os til, hvordan vi diskuterer ting, som er tabu, i øvrigt også på en måde, som bidrager til, at vi får det løst, og ikke til, at vi bare slår hinanden oven i hovedet.
Men ikke desto mindre er det vigtigt, at vi som samfund kan det her.
Det er også klart, at selv om det jo langtfra er alle lærere, der oplever det her, så er det for de enkelte lærere, som oplever problemerne, jo ikke kun invaliderende for deres professionelle virke, men desværre også risikofyldt for deres liv og helbred.
Vi er selvfølgelig nødt til meget alvorligt at diskutere, hvad vi gør ved det, og vi er nødt til at melde klart ud, at vi selvfølgelig ikke vil acceptere voldsmandens veto, at vi ikke vil acceptere, at det er okay at true eller for den sags skyld øve vold mod lærere eller gøre lignende ting på baggrund af noget, de har gjort i en fuldstændig legitim undervisningssituation eller i en fuldstændig legitim forfølgelse af det at oplyse eleverne om vigtige samfundsmæssige begivenheder og vigtige samfundsmæssige debatter.
Det er derfor, at vi skal sige klart, at vi siger fra over for alle ekstremister og brug af vold og trusler.
Det er derfor, vi, som ministeren også nævner, skal sætte ind med de skrappe redskaber, som vi har på justitsministerens område, som f.eks. at straffe hårdere, men vi skal jo også sige klart, at det selvfølgelig også er en myndighedsopgave at beskytte lærerne.
Det er jo ikke sådan, at fordi man har beredskabsplaner – og dem skal jeg vende tilbage til – så man ved, hvordan man kan forholde sig,
så er sikkerheden ligesom blevet, om jeg så må sige, lærernes eget problem.
Det er jo en myndighedsopgave, det er en samfundsopgave at beskytte de offentligt ansatte, de borgere, der er i landet.
Det, der er bøvlet her, for nu at bruge et lidt jysk udtryk, og som er virkelig, virkelig svært, er jo det der med, hvordan vi griber det an at få identificeret, hvornår man, som hr. Karsten Hønge nævnte det, måske af misforstået hensyn til en elevgruppe går uden om nogle emner, eller hvornår man, fordi man er bange for at modtage en trussel, går uden om noget.
Derfor er vi selvfølgelig nødt til – og det er jo det, som regeringen, ministeren og styrelserne i øvrigt også har taget fat på – at sige: Hvordan går man til de her vanskelige situationer?
Hvordan forbereder man kontroversielle emner?
Hvordan forholder man sig, hvis man oplever trusler?
Hvordan spotter man, at vi er på vej hen et sted, hvor der kunne komme trusler, fordi der er elever eller elevgrupper, som er radikaliserede?
Alt det skal vi selvfølgelig også gøre.
Men det er klart, at det jo også ville være et veto for voldsmanden – om man vil – eller dem, der fremsætter truslerne, hvis de ved at agere uden for demokratiets normer og uden for de samfundsnormer, vi accepterer, så i virkeligheden ender med at tvinge os til at gøre vold på eksempelvis metodefriheden.
Jeg er enig med fru Ellen Trane Nørby i, at der ikke står her, at man skal undervise i det, og derfor er det ikke et spørgsmål om at diktere, hvad lærerne skal.
Men jeg er i tvivl om, hvorvidt man reelt set fjerner selvcensuren eller problemet, ved at der ligger noget materiale.
Og hvad gør man, hvis man er den lærer, som siger: Det her materiale vil jeg gerne bruge, men jeg synes egentlig, der mangler noget i det?
Man bliver jo først udsat, hvis man siger: Jeg laver noget lidt andet end det, som er tilgængeligt.
I øvrigt er der jo – og heldigvis for det – udviklet undervisningsmateriale om det her, og det er selvfølgelig nødvendigt.
Jeg skal, kan jeg se på uret, til at slutte af, og ministeren har jo redegjort for holdningen til hele beslutningsforslaget, men jeg tror, at noget af det vigtigste, jeg vil sige her, er, at når vi har en problemstilling, som er så vanskelig, som er så afgørende, og som fylder så meget for de lærere, den berører, og når vi for første gang i 10-15 år faktisk har fået etableret et velfungerende samarbejde med skolens parter, så vil det også være oplagt at diskutere den her problemstilling med dem, inden vi konkluderer.
Det er ikke, fordi vi ikke skal konkludere, men vi skal gøre det, inden vi konkluderer.