Morten Messerschmidt (DF), 2024-10-03:
Tak, formand.
Det kan være, at vi her i den ottende time helt har glemt det, men det er jo statsministerens tale fra forleden, vi er her for at drøfte.
Derfor vil jeg også gerne lægge for dér.
Jeg synes, der var mange gode ting, som statsministeren berørte – ting, som ligger Dansk Folkeparti på sinde, men alligevel fremstår talen, jo flere gange jeg har læst den igennem, mere og mere som et monument over det, som er galt med den her regering.
Det er jo fint at ville lave en strukturreform, hvis man vil sikre bedre sundhedsbehandling, men det er, som om det mere handler om struktur, altså decentralisering over for centralisering.
Det er også fint, hvis man vil indføre arbejdspligt for ikkevestlige kvinder, men det hørte vi jo allerede om i den første nytårstale, som statsministeren holdt.
Og så er der alt det med folk på kanten af samfundet, som jo ville være fint, hvis det var til at tro på.
Sidste år hørte vi især om de ældre, og hvad er der sket?
Der er primært blevet gennemført nedskæringer.
Året forinden var det de psykisk sårbare unge, det handlede om.
Hvad er der sket?
I bedste fald ingenting.
Så hvad skulle egentlig gøre, at vi skal turde tro på, at der nu vil ske noget?
Jeg sidder med et indtryk af, at det er spin, strategi, taktik og ikke nogen vision, og det er ikke særlig tillidsvækkende.
Jeg tror, at der, i den verden, vi lever i, er mange danskere, som efterlyser en fast retning for Danmark – noget, man kan føle.
Det er derfor, vi ønsker en ny regering; det er derfor, vi ønsker en borgerlig regering, som ikke frygter folket og er i opposition til folket, men som leder og er af folket.
Jeg kan huske Anders Fogh Rasmussens kontraktpolitik.
Man vidste, hvad man fik: en stærkt værdipolitisk retning og et opgør med samarbejdspolitikken og med råd og nævn og smagsdommere.
Jeg savner en regering, der på den måde tør favne og være på folkets side og tør regere på andet og mere end Finansministeriets præmisser og meningsmålinger; en regering, som ikke kalder arbejdskraft for en valuta, men ser os som mennesker, som et folk, som væsener i en historisk sammenhæng, som danskere.
Derfor vil jeg have en ny regering, for Danmark er gået i stykker, og vi ser på en række områder, hvordan vores land er ved at gå op i limningen.
Vi ser det mellem generationer, hvor pensionister, hvad end de er oppe i årene eller er førtidspensionister, bliver efterladt på perronen, mens dem på arbejdsmarkedet bare drøner derudad og kan få skattelettelser.
Den slags mennesker, der går og drømmer om, at Danmark skal være islamisk, skal rejse hjem.
De skal ikke være her.
Men den her regering har ikke fremsat et eneste væsentligt forslag til stramning af udlændingeloven.
Derfor er der brug for en ny retning, en anden måde at lede på, et opgør med de to mest centrale personer i den her regering, som siden 2001 i vekslende grad har været med til at lede Danmark, nemlig statsministeren og udenrigsministeren.
Derfor kommer jeg her i dag med en appel til mine venner i blå blok: Frigør jer fra hr. Lars Løkke Rasmussen.
I kender sikkert alle sammen fablen om frøen og skorpionen.
Frøen er lidt bange for, at skorpionen vil stikke, men det lover den ikke at gøre.
Men midt ude på vandet stikker den alligevel, og mens de begge to drukner, spørger frøen: Hvorfor stak du?
Skorpionen svarer: Det er min natur.
Offentlighedens første bekendtskab med Lars Løkke Rasmussen kommer i 1982, hvor han snyder Hanne Boel for 30.000 kr. og gør gældende, at han ikke hæfter for noget som helst, fordi han er 17 år gammel.
Så går der 16 år, inden han får sit første politiske embede, nemlig som amtsborgmester i Frederiksborg Amt, hvor han bruger 240.000 kr. på at køre i taxa, og blandt de godt 1.000 bilag, han indleverer, er der knap 600 af dem, som er udfyldt forkert eller mangelfuldt.
Efterfølgende er Rigsrevisionen og Justitsministeriet enige om at rette kritik, bl.a. fordi der er et hul i amtskassen 150 mio. kr.