Kaare Dybvad Bek (S), 2024-12-18:
Så vil jeg da gerne sige tak for debatten under den her forespørgsel.
Og tak til Liberal Alliance for at løfte det her spørgsmål.
Der er jo mange vigtige overvejelser i forhold til vores konventioner.
Jeg tror sådan set, der er en rimelig bred anerkendelse af, at Danmark bliver nødt til at sørge for at skubbe til den fortolkningspraksis, som der er hos dommerne ved domstolene, i forhold til at man i nogle tilfælde ser, at åbenlyst kriminelle, som har et relativt sikkert hjemland at vende hjem til, alligevel ikke kan udvises.
Det er selvfølgelig en udfordring i forhold til den legitimitet, som Folketinget har, og som vores demokratiske system har.
Det er jeg sådan set enig med forespørgerne i.
Men det er klart, at vi også bliver nødt til at være rimelige og realistiske, i forhold til hvad der kan lade sig gøre, og i forhold til hvad det er, vi kan flytte på.
Jeg deler i hvert fald i en vis udstrækning hr. Mikkel Bjørns frustration over, hvordan nogle partier, der egentlig anerkender konventionerne og står på konventionernes grund, alligevel nogle gange kommer med meget farverige forslag til ting, som man godt er klar over ikke kan lade sig gøre inden for konventionerne.
Der synes jeg jo, det ærlige at gøre er at spille inden for de bander, man selv sætter op, og de bander, som man selv accepterer.
Det er det, som regeringen gør ved at udnævne en konventionsambassadør og ved at arbejde for også at rykke nogle af de diskussioner, som der er på europæisk plan.
Det er der andre regeringer, der har gjort før os.
Jeg tror, det var den daværende konservative justitsminister hr. Søren Pape Poulsen, der i 2018 underskrev en erklæring for også at rykke på de her ting.
Men selv om der har været dygtige folk, som har rykket ved konventionerne, så er vi jo stadig her.
Så når man fra Det Konservative Folkepartis side eksempelvis i dag står og udskriver en blankocheck, hvor man foregiver, at hvis bare Det Konservative Folkeparti sad ved magten, ville man kunne lukke Kærshovedgård og udvise alle de folk, som sad der, så kan alle, der har beskæftiget sig mere end et par minutter med den her sag, jo gennemskue, at det er politisk teater, for det kan man ikke.
Det kunne den daværende konservative justitsminister heller ikke.
Og hvis det havde været så nemt og overskueligt, hvorfor gjorde man det så ikke dengang, man havde chancen for det?
Det er jo det store spørgsmål.
For dem, der har sat sig ind i sagerne, står det jo og blinker helt klart, at det er, fordi det er et møjsommeligt arbejde, som kræver en langsigtet indsats, og som også kræver, at vi i vores lovgivning og i vores ministerier hele tiden sørger for, at vi ikke går over grænsen for konventionerne – det er jo ikke meningen, når vi har tilsluttet os dem – men at vi går til kanten af dem.
Det er det, jeg mener vi gør eksempelvis på udvisninger, hvor vi i forhold til de domfældelser, vi ser, får medhold i godt og vel to tredjedele af sagerne, og en tredjedel af sagerne taber vi.
Det tyder for mig på, at vi går så langt, som vi kan, men stadig med det udgangspunkt, at vi skal blive inden for grænsen af det, der er rimeligt.
Så egentlig vil jeg bare sige tak for debatten.
Jeg synes, det har været interessant igen at vende de her ting, men jeg tror også, at vi, der på en eller anden måde anerkender konventionerne som rammen om det her, bliver nødt til at anerkende, at det sætter nogle grænser for, hvad man kan gøre politisk, hvad enten det så drejer sig om udvisninger, om den måde, man behandler folk, der er i udrejseposition, på, eller det drejer sig om alle andre forhold, der vedrører de her konventioner.
Så med de ord vil jeg sige tak for taletiden.