Morten Messerschmidt (DF), 2024-05-17:
Tak, formand.
Der har været sagt meget i dag om det indre marked og EU-samarbejdet, og meget af det har ikke rigtig taget højde for det historiske perspektiv, som dansk EU-medlemskab jo befinder sig i.
For er det sådan, at vi i al den tid, vi har haft et indre marked for vandrende arbejdstagere, også har haft en lempeligere adgang til danske eller andre EU-landes velfærdsydelser?
Nej, for det er noget, der igennem de seneste år, måske det seneste årti, er blevet udviklet.
Derfor er det et falsk argument at påstå, at det står i modsætning til at have et indre marked for arbejdstagere og varer, sociale ydelser, finansydelser osv., at man så også skal have fri adgang til f.eks. su, dagpenge og alt muligt andet, for sådan var det ikke for 10 år siden, for 15 år siden, for 20 år siden.
Det spørgsmål, som jeg har kredset om her den seneste times tid, er, hvornår det her blev vedtaget.
For Danmark har ikke overdraget magt til EU siden 1998, og man må bare sige, at siden 1998 og de 26 år, der er gået, er der godt nok sket meget, hvor man har overdraget rigtig meget magt til Bruxelles, hvad end det så er Kommissionen eller Domstolen, eller hvor det nu måtte ligge.
Det kan man jo godt være tilhænger af.
Jeg synes, der er blevet holdt nogle flotte flammetaler for, hvorfor det giver mening, at rumænske børn, der stadig er i Rumænien, skal have danske dagpenge.
Jeg er ikke enig i indholdet, men det var nogle fint formulerede taler, og jeg har hørt nogle gode taler om, hvorfor det skal være sådan, at man skal kunne få su i Danmark, selv om man er fransk eller belgisk statsborger.
I min optik ville det være mere naturligt, at man tog den franske eller belgiske su med til Danmark, men det er jo rimeligt, at vi er uenige.
Det, jeg bare ikke har hørt nogen forklare, er, hvornår man åbent og ærligt har sagt til danskerne, at det blev en konsekvens af EU-samarbejdet.
Jeg ved godt, at jeg måske er lidt gammeldags, og det kan også være, jeg i manges øjne er utrolig pensionsmoden, men jeg sætter bare det der med grundloven meget, meget højt.
Og når der nu står i grundloven i § 20, at man kun kan overdrage magten til EU, når det er defineret i et nærmere bestemt omfang og det i øvrigt er formuleret i lovsform, så er det da underligt, at der ikke er en eneste af dem, der har stemt for skiftende traktater til EU, som kan redegøre for, hvornår man lige fik skrevet ind, at su, dagpenge, børnepenge og andre sociale ydelser er blevet en del af EU-samarbejdet.
Det burde sidde på rygraden.
Jeg mener, det er jo en relativt stor beslutning, at man lige sådan overvejer at give EU magten på de her områder, så det er vel ikke for meget at forvente, at man kan sige, det var den dag eller bare det år, at man vedtog det.
Det kan man ikke.
Måske er det, fordi det slet ikke var Folketinget, der vedtog det.
Det har været en gradvis udvikling, som især er blevet initieret af EU-Domstolen, hvor man sådan bid for bid har ædt sig længere og længere ind på medlemslandenes suverænitet, og at det derfor i virkeligheden overhovedet ikke er i overensstemmelse med den danske grundlov.
Justitsministeriet ved detn ikke engang.
Men sådan specifikt hvornår det lige var, at området for velfærdsydelser begyndte at skride, er der ikke rigtig nogen, der kan svare på, og det er et problem.
Det er ikke et problem, at der er et flertal herinde, som gerne vil bestemme, at sociale ydelser skal gå til andre landes borgere; det er ikke et problem.
Det er den mindste tåbelighed, som det her Folketing har begået længe.
Men det er et problem, at man ikke engang kan få øje på, hvornår man egentlig besluttede det.
Det er derfor, vi i Dansk Folkeparti synes, det ville være naturligt, at man så i hvert fald som en konsekvens af, at der tilsyneladende ikke er nogen af dem, der har stemt ja til EU-traktaterne, der har nogen idé om, hvad det egentlig er, de har stemt ja til, arbejder for et forbehold.
Hvis man aldrig har sagt til danskerne, at det var en del af EU-samarbejdet at overdrage magten til EU på socialområdet, så lad os da tage et forbehold, ligesom vi har på euroen.
Jeg kan så forstå, at Radikale Venstre og Moderaterne gerne vil af med det, og fred være med det; det siger de da i hvert fald nu ærligt.
Det er jo en større ærlighed end den, som de har vist danskerne de gange, hvor vi så har stemt om EU-traktater i forhold til velfærdsydelser.
En stribe lande står for at blive medlemmer af EU; de er anerkendt som kandidatlande af EU: Albanien, Bosnien-Hercegovina, Georgien, Moldova, Montenegro, Nordmakedonien, Serbien, Ukraine og, nåh ja, så lige Tyrkiet.
I vores optik i Dansk Folkeparti er det meget svært at se de lande som medlemmer af et så forpligtende og integreret samarbejde, som EU er.
Allerede de lande, vi har i dag, har vanskeligt ved at overholde reglerne.
Jeg har haft den fornøjelse her på det seneste – det her er måske lidt i den kulørte retning – at rejse lidt i Sydeuropa, og jeg har gjort det til en vane for mig at bestille cola.
Jo, for når man bestiller en cola, får man et plastiksugerør med.
Tror man virkelig, at det bliver mindre, når nogle fuldstændig gennemkorrupte lande som dem, der i dag er kandidatlandene, bliver optaget?
Naturligvis ikke, formand.
Det er derfor, at vi i hvert fald i Dansk Folkeparti siger, at nu må vi simpelt hen tage de der Københavnskriterier alvorligt.
Betingelserne om, at man har en korruptionsfri administration, at man har en markedsorienteret økonomi, og at man kan overholde de mest fundamentale frihedsrettigheder, må være et krav.
Og derfor skal vi selvfølgelig også sige i forhold til de lande, som jeg forstår står til inden for den her parlamentsperiode at blive medlem – det er i hvert fald det, vi kan forstå, når vi hører mange af kandidaterne til Europa-Parlamentet – at det aldrig må ske, i hvert fald ikke før de overholder de samme kriterier, som vi efterlevede, da vi blev medlem.
Og det er i al enkelhed det, som det her forslag handler om.
Tak, formand.