Alex Vanopslagh (LA), 2021-10-07:
Jeg vil tale om noget, jeg ofte har grublet over, et paradoks i det moderne samfund, ja, rent faktisk et emne, jeg har tænkt på jeg ville tage op til enhver afslutnings- og åbningsdebat, jeg har været til, men der er jeg nu alligevel altid endt med at tale om lavere skatter og mere frihed, velfærd på borgernes præmisser og selvfølgelig alle de unoder, der kommer fra regeringens side.
De fleste er heldigvis trygge og har det godt, det skal vi også huske i den debat, men tendensen til mistrivsel blandt unge er stigende, og det er ikke bare et dansk fænomen, det er faktisk noget, vi ser i hele den vestlige verden, at ungdommen har mere ondt i livet.
Selv om vi lever i en tid med meget frihed og uanede muligheder, ja, så synes mulighederne for en del at være blevet en byrde.
Og i den debat er der ved at brede sig en konsensus, som jeg egentlig gerne vil advare imod, nemlig at unges mistrivsel skulle skyldes for mange krav, altså karakterkrav og for højt fagligt niveau, for mange test.
Jeg er uenig.
Og jeg tror desværre, at vi gør problemet større, hvis vi begynder at fjerne de få konkrete og i øvrigt rimelige forventninger, vi har til unge, som svar på de udfordringer, som nogle af dem oplever.
For fjerner vi de konkrete krav, ja, så står der kun de abstrakte og flyvske krav tilbage, og dem skal jeg nok vende tilbage til.
Men inden da vil jeg lige hurtigt nævne, at jeg var til en debat på Aarhus Universitet om det her emne for et par uger siden, og der sagde professor Christian Bjørnskov meget præcist, at pensum er reduceret gevaldigt på universitetet.
Det objektive faglige pres har sandsynligvis aldrig været mindre i det danske uddannelsessystem.
Vi har på ingen måde objektivt set større eller flere krav til de unge, men alligevel oplever mange af dem et historisk stort præstationspres.
Så hvad er det, der går galt?
Ja, for en gangs skyld har jeg ikke alle svarene, men som altid har jeg nogle bud.
Jeg tror, at det i høj grad drejer sig om forventning om det perfekte liv; at vi for enhver pris skal være lykkelige og succesfulde; at det gode liv er fravær af fiasko og lidelse, og at vi bare skal realisere os selv og opnå maksimal lykke.
Men det siger jo sig selv, at det hundrede procent lykkelige og perfekte liv er en illusion.
Det er en urimelig forventning at have til andre og endnu værre: en urimelig forventning at have til sig selv.
For livet er jo ikke altid en dans på roser, nogle gange byder det også på nederlag.
Og skuffelse og sorg er ligefrem en lidelse.
Så forventningen om, at vi skal være lykkelige og tæt på perfekte, ja, det er et urimeligt krav, og det er en forventning, der gør os mere selvoptagede.
Jeg tror desværre, at vi har gjort problemet værre ved at fortælle unge, at de kan blive til, lige hvad de vil.
Det kan de færreste.
De fleste kan blive rigtig gode til noget, hvis de gør sig umage, og det er også godt nok, men de kan ikke blive til, hvad de vil, og de har heller ikke krav på at få, hvad de vil.
Og måske har vi endda gjort problemet endnu værre ved at fortælle unge, at de skal uddanne sig til og arbejde med noget, de brænder for.
Det er jo et velment råd, bevares, men så er succeskriteriet ikke længere, at man skal klare sig og blive god til noget.
Nej, succeskriteriet er, at du skal brænde for det, du laver, du skal være lykkelig for det, og det er langt sværere at leve op til.
Det er selvfølgelig et velment råd, men jeg tror, et mere klogt råd og et mere menneskeligt råd vil være, at man skal finde noget, man kan blive god til, og at man i øvrigt kan finde glæde og mening i de fleste ting, hvis man gør sig umage og er vedholdende.
Der er partier her i Folketinget, der mener, at løsningen på den stigende mistrivsel er at gøre op med karakterer, med test og måske også med for mange faglige krav i uddannelsessystemet.
Det er ikke urimeligt at give dem karakterer, det er ikke urimeligt at kræve, at de lærer konkrete færdigheder, det er heller ikke urimeligt at teste deres færdigheder, ligesom det ikke er urimeligt at fortælle dem, at de ikke er dygtige nok, hvis de kan blive dygtigere, end de er.
Desværre har vi et uddannelsessystem og en folkeskole, hvor de konkrete og de rimelige krav er ved at blive udfaset og erstattet af de abstrakte og flyvske krav.
Nu skal de unge løse verdensmål og klimakrise, før de skal være ordentlige og næstekærlige mennesker.
De skal være omstillingsparate og innovative og formidlingsdygtige og have forståelse for egen læring, før de forventes at kunne læse og skrive og regne ordentligt.
Og på den måde er folkeskolen blevet tømt for mening, for indhold og for faglighed.
Jeg har før her fra talerstolen kritiseret det pædagogiske princip, altså ansvaret for egen læring: at det er elevernes eget ansvar at finde ud af, hvad de ikke ved, og hvad de skal lære, og dermed bliver det deres ansvar, hvis de er fagligt bagud, og det er de voksnes ansvarsforflygtigelse.
Det er der, den sande præstationskultur ligger.