Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2017-05-09:
Den 18. april var en af mine kolleger fra SF i Hillerød, og han behøver ikke at kigge i sin kalender for at kunne se, at det lige præcis var den dag.
I gennemsnit var det 20 gange om dagen, lidt afhængigt af om han sad derhjemme en lørdag, eller om han var ude på gader og stræder.
Sådan et billede giver et ret detaljeret indblik i, hvor man færdes, hvor man er henne, om der er afvigelser fra daglige rutiner, og specielt sammen med over 5 millioner andre danskeres data begynder det i den grad at give et billede på noget.
Der er mange, der har sagt, at det er et dilemma, for på den ene side er det masseovervågning af danskerne, i hvert fald logning af teledata, og på den anden side er det et redskab for politiet.
Men hvis man følger det argument fuldstændig til dørs, kan man sige, at så er der jo ingen ende på den overvågning, vi kunne indføre i tryghedens navn, altså indoperere mikrochips på os allesammen, have endnu mere videokameraovervågning, end vi allerede har.
Og justitsministeren sidder hernede og griner, fordi det lyder lidt vanvittigt, men det er det jo ikke.
Det er jo den udvikling, vi er på vej mod.
Ud over logning af teledata havde vi også en justitsminister, som ville indføre sessionslogning, og vi bliver ved med at tage diskussionen, der handler om, hvor grænserne for privatlivet går.
For hver eneste gang staten kan vide noget mere om os, har man potentielt bedre redskaber til at opklare en forbrydelse med.
Og det tryggeste sted at opholde sig burde derfor være i en politistat.
Det må være den logiske konsekvens af det.
Det er ikke for at forfladige, at der er nogle helt legitime dilemmaer i det her, men man må også bare, hvis man forsvarer det her synspunt, sige, hertil og ikke længere skal grænsen gå.
For ved hver eneste indgreb i vores privatliv kan man pege på en potentiel gevinst i forhold til opklaringsarbejde, i forhold til forebyggelse af terrorangreb, eller hvad ved jeg.
Derfor mener jeg, at hvis man griner af os, der siger, at vi også bliver nødt til at tænke på borgernes privatliv og data – det behøver ikke engang at være konkrete data om os, det kan også være metadata og data, der viser et samlet billede – og man siger, at vi ikke tager borgernes tryghed alvorligt, så bør man også komme på banen og sige, at man også har en grænse for, hvor langt man vil gå i tryghedens navn. For jeg tror simpelt hen ikke på, at det på lang sigt skaber tryghed.
Jeg tror, det skaber utryghed.
Der er jo forskning, der viser, at alene visheden om, at man bliver overvåget, selv om den overvågning ikke bliver brugt til noget, får folk til at ændre adfærd.
Derfor synes jeg, vi skal være meget forsigtige med det her.
Et er, hvad vi alle sammen går og synes om logning af teledata, noget andet er, at vi har EU-Domstolens ord for, at det er uforeneligt med EU-retten.
Tele2-dommen er klokkeklar, den er klokkeklar, og derfor burde det også være nærliggende at sige: Jamen så stopper vi selvfølgelig det, der er den ulovlige praksis, og så prøver vi at se på, om vi kan lave et meget mere snævert fokus på at have overvågning der, hvor det er relevant, der, hvor det er proportionelt, der, hvor der er nogle, man har mistanke til.
Så SF kan ikke støtte det her forslag.
Vi kan ikke støtte, at vi i halve og hele år forlænger noget, der er blevet forlænget syv gange.
Revisionen er blevet forlænget syv gange, det er jo helt vildt, når vi endda har fået klokkeklar besked fra EU-Domstolen om, at den praksis ikke er forenelig med borgernes ret til privatliv og ret til ikke at få deres data overvåget i det omfang, som vi har set det.