Morten Messerschmidt (DF), 2020-05-12:
Tak, formand.
For typisk vil et flertal i Folketinget i den situation være fuldstændig sammensvorent med ministeren og derfor være helt indforstået med, hvad det er for nogle informationer, der enten skal deles med offentligheden eller kun i en snæver kreds, og derfor vil de have en sammenfaldende interesse med ministeren i, hvorvidt ministerens karriere skal være lang eller kort.
Det er jo ikke det, offentlighedsloven handler om, hr. Jan E. Jørgensen.
Det er jo ikke et spørgsmål om ministres betjening af folketingsmedlemmer.
Offentlighedsloven handler om offentligheden.
Den handler om, at folk uden for det politiske system, uden for ministerkontorerne, uden for folketingskontorerne, skal have en mulighed for at få indsigt i, hvordan magten udøves.
Det er det, sagen handler om, og det er der, hvor den ændring, der blev lavet, senest af det, der kaldes § 24, er et kæmpe stort tilbageskridt, og det er jo derfor, vi ønsker det rullet tilbage.
Det er jo ikke, fordi jeg på den måde bliver blød i knæene, når jeg ser en socialdemokrat, men jeg må komplimentere justitsministeren for sin åbenmundethed, når han siger, at det her handler om magt.
Det handler om, at jo tættere man kommer på magten, des mere har man lyst til at holde fast i den, og det er bare lettere at holde fast i magten, hvis man ikke behøver at dele informationer med andre end dem, man har den sammen med.
Så er det sagt, så er det ude.
Hr. Jan E. Jørgensen dækker sig bag alle de her prokuratorkneb.
Han kunne da bare have sagt det lige så enkelt.
Der er i øvrigt en opløftende konsekvens af det, for hvis det betyder, at dem, der støtter den her lov, er magtpartierne, ja, så må jeg da konstatere, at der i hvert fald er den glædelige nyhed, at Det Radikale Venstre ikke længere er et magtparti, og noget mere opløftende for fædrelandets fremtid kan jeg sådan set ikke forestille mig.
Det ændrer bare ikke på, at det her er en skamplet på retsstaten, og det er jo også derfor, at en af de få ting, som Ytringsfrihedskommissionen for nylig rent faktisk kunne blive enige om, var at anbefale en ændring af offentlighedsloven.
Det er også et af de steder, hvor den tidligere ombudsmand hr. Jørgen Steen Sørensen konkluderede, at man burde lave tingene om.
Det var sådan set et af de områder, hvor det kongelige Konservative Folkeparti, da de gik med i regering for nogle år tilbage, ønskede at lave tingene om.
Men så kom man lidt for tæt på det parnas, hvor den nuværende justitsminister sidder i dag.
Man blev et magtparti, og så røg det ud.
Det er jo det, der er problemet, for hele den her konstruktion – parlament, Folketing – har selvfølgelig, jævnfør § 3, den opgave sammen med majestæten at lovgive, men som noget langt væsentligere at kontrollere regeringen.
Og der er samarbejdet med det, vi så populært kalder den fjerde statsmagt, nemlig pressen, jo fuldstændig afgørende.
Men den her lov, hvad enten man så kalder den det ene eller det andet, amputerer jo især den fjerde statsmagts muligheder for at kontrollere.
Det er derfor, det er så interessant, når man læser bogen »Ministerbetjening - En journalistisk hvidbog om offentlighedsloven«, som blev skrevet af journalisterne hr. Lars Rugaard og Erik Valeur, som har lavet en beskrivelse af situationen med nogle af de større sager i slutningen af 00'erne, der blev optrevlet af pressen, og parallelt har beskrevet, hvordan mulighederne for at få de informationer ville være, hvis tingene var sket, efter den nugældende § 24 var vedtaget.
Vi taler som nævnt om en sag, hvor socialministeren udleverede forkerte oplysninger om antallet af handicappede og personlige hjælpere.
Vi taler om en sag, hvor Arbejdsmarkedsstyrelsen korrigerede i sine egne rapporter.
Vi taler om afdækning af det, vi i dag kender som tuneserloven.
Det er altså ikke sager, hvor jeg nødvendigvis har en politisk aktie i, at tingene bliver oprullet, men hvor vi alle sammen som folkevalgte og som Folketing burde have en interesse i, at der er nogle, der kontrollerer magthaverne.
Det er det, der gør, at den her bestemmelse er en skamplet.
Hvis magthaverne begynder at dække sig bag magten, så selv ikke de kan kontrolleres længere, begynder der at komme ubalance i magtens tredeling.
Det er nok derfor, at der er stadig flere partier, som kan se, at den her bestemmelse bør laves om – ikke fordi vi ikke attrår magten, men fordi vi ikke gør det for enhver pris.
Tak, formand.