Pernille Skipper (EL), 2022-05-19:
Jeg vil ligesom den foregående taler starte med at sige tak til de mennesker, som har stillet borgerforslaget, og som har skrevet under på borgerforslaget, og som ikke har givet op, og det er jo det vigtigste, altså at der ikke er givet op.
Borgerforslaget her har jo allerede en lang historik bag sig, som handler om uligeløn i den offentlige sektor, som er dokumenteret, bl.a. forårsaget af tjenestemandsreformen fra 1969, som beskæftigelsesministeren i et hedengangent samråd sagde var noget, som man måtte løse i overenskomstforhandlingerne, hvorefter sygeplejerskerne stemte nej.
De var ikke de eneste, der gjorde det, men de var de eneste, der gik i strejke og forsøgte at bruge overenskomstsystemet til det, og de blev så mødt af et regeringsindgreb.
Og jeg kan godt høre det, når regeringen siger, at de ikke mener, at de har tromlet sygeplejerskerne, men det var jo i hvert fald ikke sygeplejerskerne, der havde den indstilling, at de skulle stoppe deres strejke på det tidspunkt, og at de var i mål.
Så jeg tror, at det føltes sådan.
Det helt afgørende er jo, at både sygeplejerskerne, socialrådgiverne, pædagogerne, sosu'erne, køkkenassistenterne, ergoterapeuterne, fysioterapeuterne, socialpædagogerne og alle de andre ansatte i kvindedominerede fag i den offentlige sektor ender i en catch-22.
Det er ligesom lige meget, hvad de gør, så er det ikke det bord, som man har forsøgt at placere ansvaret på, der er det rigtige bord.
Hvis man prøver via overenskomstsystemet, får man at vide, at man er en samfundskritisk funktion, som ikke kan holde til at strejke så længe, og hvis man forsøger via den politiske vej, får man at vide, at det ikke er et politisk ansvar, men at det er noget, som parterne forholder sig til i den danske model.
Vi ville i Enhedslisten ønske, at regeringen ville gå det lille, lille, men dog fuldstændig afgørende skridt videre og sige, at man så også er villig til at putte de penge i opfølgningen, som der skal til.
For det er jo helt givet, hvis man gerne vil sørge for, at der ikke er den uligeløn, som der er mellem de kvindedominerede og mandsdominerede offentlige fag, at der så skal nogle penge i det, medmindre det, man er indstillet på, er, at alle de kvindedominerede fag skal ud at tage penge fra folkeskolelærere og politibetjente, og det tror jeg ikke man er.
Jeg har i hvert fald ikke mødt en eneste, som synes, at det er vejen frem.
Jeg anerkender dog til gengæld det, som ministeren også har sagt flere gange, altså at det er komplekst, når pengene skal fordeles, og derfor har Enhedslistens forslag mange gange været – det er faktisk ved at have været igennem flere årtier – at vi tager og giver en pose penge til overenskomstforhandlingerne, som er øremærket ligeløn og i forhold til lavtløn, og som så kan fordeles af parterne i en sædvanlig forhandling med det formål for øje.
For selvfølgelig skal vi ikke fra politisk hold ind og lønregulere de enkelte fag, men vi har dog brug for at tilkendegive over for parterne, at der er en politisk vilje til at finansiere det.
For i den danske model er det jo indlagt, at pengene kommer herindefra, og uanset om det er regionerne eller det er kommunerne eller staten, der sidder i lønforhandlinger, så kommer pengene herindefra, og skal der tilføres flere midler, er det op til os herinde at tage en politisk beslutning om det.
Enhedslisten støtter naturligvis det her borgerforslag, og vi vil elske at stemme grønt til det, ligesom vi vil blive ved med at presse på alle de steder, vi kan, for en sikring af, at der kommer penge til den opfølgning, som regeringen har lovet med Lønstrukturkomitéen.
For uden de penge er det svært at se en vej frem.