Jakob Sølvhøj (EL), 2022-06-08:
Opfattelsen af legs betydning har jo varieret over tid.
Traditionelt har den jo stået stærkt i dansk børnehavepædagogik og i det hele taget i dansk pædagogisk tænkning, men i en lang periode, som vel tog sin start omkring starten af 1980'erne, blev legen hårdt trængt, kan man sige, af en pædagogisk dagsorden, hvor hovedvægten blev lagt på børns læring.
Børn skulle lære noget, og det virkede til tider, som om legen nærmest blev set som virksomhed, som tog tiden fra det vigtige, altså fra børns læring.
Jeg ved fra mit gamle job, som jeg bestred, før jeg kom her, at det ved gennemlæsning af ministerielle publikationer i en vis periode faktisk var umuligt at finde ordet leg i nogen af publikationerne.
Og stod der endelig noget, var der jo en tendens til, at man nu skulle have børn til at lege, for at de kunne lære noget bestemt, altså at man så at sige satte legen i læringens tjeneste.
Det gav sig udslag på mange måder, bl.a. i tidligere skolestart – der skulle leges mindre, og man skulle i gang med at lære i en fart – og omlægning af fritidsinstitutioner, som jo levede i deres egen ret, til skolefritidsordninger, der i hvert fald i en lang periode var tænkt alt for stærkt integreret i forhold til undervisningen.
Det skabte både sådan nogle strukturelle uheldige udviklinger, men det skabte efter min opfattelse også en uheldig udvikling i forhold til den pædagogiske tænkning, fordi det trængte fritidspædagogikken tilbage og rangordnede den under undervisning på en særdeles uheldig måde.
Pendulet svingede noget den anden vej, og jeg roser meget nødig borgerlige regeringer, men ret skal være ret
: Det arbejde, der blev lavet omkring den styrkede pædagogiske læreplan i den sidste regeringsperiode, var faktisk et godt arbejde.
Man inddrog praktikerne, og man inddrog det pædagogiske personales faglige organisationer på en måde, så man faktisk fik den der kamp, der havde været om legens betydning i en lang periode med de gamle pædagogiske læreplaner, afmonteret; man fik i hvert fald i et vist omfang afmonteret den strid og fik vendt diskussionen og sat legen stærkt i fokus for de mindste børn.
Og der er vel – måske i mindre udstrækning – tendenser til det samme i forhold til fritidspædagogikken, som jeg sagde, at jeg synes kunne være tynget af undervisningstænkningen, men hvor jeg også synes, at det initiativ, ministeren nu har taget i fællesskab med os andre – »Sammen om Fritiden« – peger i retning af, at børns leg og fritid er i højsædet.
Skrammellegepladser siger man.
Der, hvor jeg er kommet, hed det nu mest byggelegepladser.
Jeg har boet lige ved siden af en, den omtalte i Emdrup, i nogle år.
I mit arbejdsliv på et fritidshjem i Espergærde kiggede vi lige 400 m over en plæne, og så var byggelegepladsen der.
Nogle tænkte: Vorherre bevares, godt, at man ikke er der.
Og andre kiggede med misundelse over på de tilsyneladende noget friere rammer, der var på byggelegepladsen.
Altså, jeg har det sådan, at jeg tror, vi skal passe på med at kanonisere bestemte pædagogiske former.
Det tror jeg ikke der kommer noget ud af.
Til gengæld tror jeg, at mangfoldighed er en god ting.
Og nogle gange, hvis man skulle blive en anelse polemisk, så kan mangfoldighed på det her område blive oplevet, som at noget er ejet af nogen og noget drives af det offentlige.
Jeg tror, at hvad angår mangfoldighed, skal vi tænke i forskellige pædagogiske måder at arbejde på, forskellige former, og jeg synes ikke, at vi har noget særlig ærinde med hensyn til at mene noget om det i Folketinget; det er jeg nødt til at indrømme.
Om der skal være en i hver eneste kommune, tror jeg vi skal overlade til kommunerne at afgøre, men at sende et signal om, at mangfoldighed er godt, og at der er forskellige tilbud til børn, synes vi absolut er godt.
Men altså, tak for lejligheden til at diskutere børns leg og skrammel- og byggelegepladser.