Søren Søndergaard (EL), 2019-01-17:
Ud over at vi mener det, der står i forslaget, er en af grundene til, at vi blev provokeret til at fremsætte det, jo også alle de bemærkninger, som finansministeren selv og ikke mindst statsministeren er kommet med, hvor man gang på gang har udtalt: Vi betaler nok ind til EU-budgettet, vi skal ikke betale mere, budgettet er for stort, budgettet skal skæres ned osv.
Så har vi ligesom tænkt: Gud ved, om de egentlig mener det?
Gud ved, om det egentlig er noget, de vil kæmpe for?
Eller er det bare valgflæsk, hvor man ved, at danskerne måske synes, det er mange penge, der bliver brugt på EU, og man så siger det samme, men man i virkeligheden ikke står ved det, når det gælder?
Så tænkte vi, at vi da nu måtte hjælpe statsministeren, og at vi nu måtte hjælpe finansministeren – jeg har citaterne her – ved at vi fra Folketingets side giver en melding om, at det her er vores holdning, og at de så kan bruge den i forhandlingerne.
Okay, så alvorligt skulle det ikke tages.
Vejen til helvede er som bekendt brolagt med gyldne løfter, og lur mig, om ikke vi ender et sted, som ikke er i overensstemmelse med de udtalelser, som er kommet, men det er selvfølgelig efter valget til Europa-Parlamentet.
Vores opfattelse er, at der er noget fuldstændig fundamentalt med EU's brug af penge, og det kan opsummeres i tre punkter.
For det første er der tale om en forkert anvendelse.
Den største post på budgettet er jo landbrugsstøtten, fuldstændig galimatias.
Altså, der er tale om en forkert anvendelse.
For det andet er der tale om en uhensigtsmæssig anvendelse.
Man sender penge ned, som man så beder om at få tilbage.
Enhver transaktion af den art koster penge, og det betyder også, at f.eks. universiteter og andre steder i Danmark begynder at søge midler, forskningsmidler, i EU, ikke efter hvad de synes er bedst at forske i og undersøge, men ud fra hvor man kan få penge.
Så de penge, vi sender ned og får igen, er ikke engang så meget værd, når vi får dem igen.
Det er altså en uhensigtsmæssig anvendelse.
For det tredje er der en enorm svindel og svig i forhold til EU-midlerne, og det er jo ikke tilfældigt, at EU endnu ikke har opnået at få godkendt et regnskab med en ren revisorpåtegning.
Det er jo muligt at spare, fordi man kan gå i gang med nogle af alle de her ting, og det vil sige, at man kan lave mange af de ting, som bliver efterlyst, og som jeg sådan set godt forstår – jeg nævnte nogle af dem i mit spørgsmål til hr. Rasmus Nordqvist – altså investering i mere grøn energi, i et europæisk jernbanenet, hjælp til de dårligt stillede lande i Europa, hjælp til lande uden for Europa.
Alt det der ville der være mulighed for, hvis man brugte pengene fornuftigt.
Endelig vil jeg sige – ud over at det er relativt let at spare – at der jo er det paradoks ved EU's økonomi, som vi også har været inde på her i debatten, at EU kræver nedskæringer af medlemslandene, men at de selv vælger ikke at tage medicinen.
Derfor synes jeg, at udgangspunktet for Danmark og for en dansk regering burde være at gå ned og sige: Okay, vi er en af de store bidragsydere til EU – vi er faktisk en af de allerstørste bidragydere – og det ændrer vi ikke på i den her sammenhæng, men vi vil godt ændre på, at beløbet, der skal betales til EU i procenter, hr. minister, bare stiger og stiger, og derfor har vi den her røde linje.
Det er en hjælp til regeringen til at stå fast.
Regeringen har desværre ikke ønsket at tage imod den hjælp, og det er vi selvfølgelig kede af.
Vi krydser fingre for, at der alligevel vil være en regering, som vil nå ned på de 1 pct., men vi tror, det havde været lettere, hvis vi havde givet vores opbakning til det her fra Folketingets side i dag.