Sophie Løhde (V), 2018-05-24:
Jeg har egentlig ikke sådan på forhånd lavet den store afslutningsreplik til forespørgselsdebatten, og i bagklogskabens ulideligt klare lys måske endda med god grund, for jeg forsøgte egentlig i min indledende besvarelse at komme med en både saglig og faglig, men også grundig besvarelse af det, der er temaet for forespørgslen i dag, i hvert fald på papiret.
For man må sige, som flere andre også har bemærket her fra talerstolen, at debatten har handlet om noget nær alt andet end det, som forespørgslen var rejst på baggrund af, nemlig den statslige sektors personalepolitik, arbejdsmiljø, stress.
Men vi har været vidt omkring – vi har faktisk været omkring hele den offentlige sektor, tror jeg.
I forhold til den indledende motivation fra SF's ordfører er det jo fint at tage overskrifter med, som SF's ordfører godt er klar over at jeg ikke selv har skrevet – jeg har i hvert fald aldrig nogen sinde sagt, at der er nogle, der har fået for meget i løn, eller talt om lønfest.
Jeg tror ikke, der er nogen, der havde forestillet sig, at vi skulle gå fra de offentlige overenskomstforhandlinger uden lønstigninger.
Til gengæld synes jeg, at det i forhold til den prügelknabe, som jeg også tidligere har sagt fra talerstolen at Moderniseringsstyrelsen på mange måder er gået hen og er blevet, og dermed også det angreb, der er på Moderniseringsstyrelsen og dens medarbejdere, på mange måder er bemærkelsesværdigt – ikke mindst når man lytter på, hvor angrebene kommer fra, for hovedparten af partierne fra oppositionen i sin tid har jo selv været med til at oprette styrelsen.
De krav, som Moderniseringsstyrelsen bragte ind i overenskomstforhandlingerne, er der jo ikke noget overraskende i.
Det er helt legitime arbejdsgiverkrav, som jo dels skal understøtte velfungerende arbejdspladser, dels sikre, at staten vedvarende kan levere bedre og mere for skatteborgernes penge.
Og det vil da i sidste ende i hvert fald overraske mig, hvis Socialdemokratiet og andre skulle mene, at vi som stat pludselig ikke skulle agere ansvarlig arbejdsgiver.
Moderniseringsstyrelsen blev oprettet tilbage i 2011 af SRSF-regeringen og varetager i dag rollen som den statslige arbejdsgiver, nøjagtig ligesom Kommunernes Landsforening og Danske Regioner varetager arbejdsgiverrollen i kommunerne og regionerne.
Det er der jo ikke noget odiøst i.
Arbejdsgiveransvaret i staten har i årtier været underlagt Finansministeriet.
Man kan sige, at det jo sådan set er kernen i den danske model, at aftaler om løn og arbejdsvilkår indgås mellem en arbejdsgiverpart på den ene side og en arbejdstagerpart på den anden side.
Og det der med at tro, at man kan lukke Moderniseringsstyrelsen og så tro, at der fremover ikke vil eksistere en statslig arbejdsgiverpart, synes jeg simpelt hen er virkelighedsfornægtelse på et højere niveau.
Jeg synes også, der er en tendens til, at man fra Folketingets side blandt visse partier tillægger Moderniseringsstyrelsen en væsentlig større magt og et større ansvar, end den reelt har.
Jeg må også sige, at jeg synes, det er ærgerligt, at vi skal diskutere organiseringen af en styrelse her i Folketingssalen.
Hvis det var det, der var intentionen fra SF's side, synes jeg, at man med den her forespørgselsdebat åbent og ærligt skulle have bragt det frem i stedet for, som andre ordførere her har påpeget, at pakke den ind i nogle andre ting og så tale om noget helt andet.
Vi skal vise tillid til medarbejderne, er der rigtig mange der siger, for i næste sætning at gå i gang med at angribe Moderniseringsstyrelsen og dermed jo også de ansatte ved at sige, at nu skal den lukkes.
Det synes jeg hverken er fair eller fint; det synes jeg egentlig som politikere ikke vi kan være bekendt, uanset hvad vi politisk måtte mene.
Jeg har det fint med, at der hver dag er i omegnen af – i hvert fald på en dårlig dag – 89 mandater i Folketinget, som er parate til at angribe regeringen og regeringens ministre og dermed også mig, men jeg synes ikke, det er passende, at vi på den måde diskuterer organiseringen af en styrelse her i Folketingssalen.
Med hensyn til den tillid, som SF's ordfører også taler meget om, kan jeg som statens øverste arbejdsgiverrepræsentant bekræfte, at lærerkonflikten i 2013 under den tidligere regering, som SF, Radikale og Socialdemokratiet var medlem af, da i den grad har sat sit præg på de overenskomstforhandlinger, der har været i år.
Jeg kan også bekræfte, at overenskomstforhandlingerne på statens område i 2015, i øvrigt også under den tidligere regering, i den grad satte sit præg på forhandlingerne.
Den fortid kan jeg jo ikke trylle væk.
Det er unægtelig også sådan, at selv om forgængerne har en anden farve, er i en anden regeringssammensætning end den, man selv er medlem af som minister, så vedgår man arv og gæld.
Og det er klart – det tror jeg enhver har kunnet se – at overenskomstforhandlingerne har været et ekstraordinært svært og meget, meget langt forløb.
Men vi må også sige, at i sidste ende lykkedes det jo parterne at blive enige om et resultat, uden at forligsmanden måtte fremsætte en mæglingsskitse.
Jeg vil ikke afvise, at der kan være behov for justeringer, men jeg synes, det er vigtigt at kigge tilbage på, at det lykkedes, ved at parterne selv fandt en løsning med hinanden.
Nu synes jeg, det handler om at se fremad i fællesskab, også som parter.
Vi har som overenskomstparter nu en 3-årig periode til at implementere de rigtig mange gode overenskomstresultater, som vi er blevet enige om, og også styrke vores samarbejde som overenskomstparter.
Det har vi et rigtig stort og vigtigt fælles ansvar for, og det er også et ansvar, som vi fra den statslige arbejdsgiverside vil gøre vores til at løfte.
Det er et gensidigt fælles ansvar – et ansvar, hvor ingen af os kan trylle fortiden væk, men hvor vi i hvert fald kan kigge ind i en fremtid og vores muligheder for at påvirke den.
Og lige nu følger jeg aktivt med på sidelinjen, i forhold til at vi kan konstatere, at der i hvert fald er noget, der tegner til at blive en meget, meget høj stemmeprocent blandt medlemmerne i de faglige organisationer i afstemningen om overenskomstresultatet.
Det synes jeg er positivt, og jeg håber selvsagt, at det bliver et ja hele vejen rundt.
Så har jeg i min indledende besvarelse været inde på de mange forskellige vigtige, synes jeg, elementer, som vi som parter har aftalt med hinanden, både i forhold til at styrke arbejdsmiljøet og i forhold til at nedbringe stress, som jeg ikke vil gentage i min afsluttende besvarelse.
Det var det, jeg havde troet var afsættet for debatten her i Folketingssalen i dag, og dermed at vi skulle diskutere den statslige sektor.
Det holdt vi os ikke helt til – det blev vist en tur hele vejen rundt om den offentlige sektor.
Og det er jo også helt naturligt, at der i Folketinget er en stor diskussionslyst, for så vidt angår hele styringen og organiseringen af den offentlige sektor, men jeg synes dog, at man som forespørger skal tone rent flag, i forhold til hvad det er for et ønske, man har til en debat, når man rejser en forespørgselsdebat i Folketinget, altså i forhold til hvilke temaer man ønsker skal diskuteres fra talerstolen.