Søren Søndergaard (EL), 2024-05-17:
Jeg er rigtig glad for, at hele Folketinget er samlet om at tage afstand fra rejsecirkusset, som altså har en CO 2 -udledning som en mindre jysk provinsby og koster 1. mia. kr. og en masse tid, som vi kunne have brugt til andet fornuftigt.
Det er jeg rigtig glad for.
Jeg tror også, det ville være svært at indtage et andet synspunkt, så det er rigtig godt.
Jeg er mindre glad for, at det, som en række partier ofte siger, nemlig at EU er en kampplads, hvor vi ligesom skal kæmpe for vores synspunkter, ligesom forsvinder, for man siger: Jo, vi er rigtig meget imod det, men vi skal ikke kæmpe for at lave det om.
Nogle siger, at det er, fordi det ikke er en så vigtig sag, og andre siger, at man måske risikerer, at noget bliver værre, eller at der så også er andre, der vil tage noget op, eller hvad det nu kan være.
Der er mange forklaringer på, hvorfor vi skal acceptere tingene, som de er.
Det er ikke Enhedslistens udgangspunkt.
Enhedslistens udgangspunkt er og har altid været, og det giver vi udtryk for hver fredag, når vi sidder i Europaudvalget, at EU er en kampplads, hvor man skal kaste sig ind og forsøge at lave tingene bedre, og det vil vi også gøre på det her spørgsmål.
Til hr. Morten Messerschmidt må jeg sige, at det faktisk er ret begrænset, hvad man kan gøre inden for rammerne af traktaterne.
Udgangspunktet var jo, at der står det med, at de 12 månedlige samlinger skal holdes i Strasbourg, og så sagde man fra Parlamentets side: Fint, vi kommer i januar, februar, marts, april, maj og juni; i august holder vi sommerferie, og så kommer vi igen i september, oktober, november og december.
Så sagde Frankrig: Det går ikke.
De sagde: Ja, I skal have sommerferie, men i traktaten står der 12, og I har kun regnet 11 måneder op, så vi vil altså godt have, at I så kommer i sommerferien.
Vi kan da ikke komme i sommerferien! sagde Parlamentet så.
Jamen det skal I, lød det.
Så udviklede man et kompromis, der gik ud på, at man kom i januar, februar, marts, april, maj, juni og juli, holdt ferie i august, og så kom man to gange i september.
Så var traktaten overholdt og Frankrig var glade.
Så var vi nogle, der fik en idé, da vi var i Parlamentet sammen, som gik ud på, at man jo kunne tage de der to samlinger i september og lægge dem i forlængelse af hinanden.
I stedet for at vi skulle tilbage til Strasbourg, kunne vi så ikke sige, at de to samlinger i september, sommersamlingerne så at sige, holdt vi måske onsdag, torsdag og fredag, og så kunne vi holde fri om lørdagen og fortsætte søndag, mandag og tirsdag?
Det fik vi vedtaget i Europa-Parlamentet med et kæmpemæssigt flertal.
Så indklagede Frankrig og Frankrigs allierede – det var »den halve«, altså Luxembourg – den her sag for EU-Domstolen, som jo er meget tekstnære og slet ikke så aktivistiske, som man tror.
De kiggede rigtig nøje på den der traktat og kunne se, at der stod 12, og at det var defineret som ugemæssige samlinger, så det afviste man fuldstændig.
Så man fastholdt systemet, men fik vist nok ændret det sådan, at man i stedet for at komme to gange i september kunne komme to gange i oktober, for der var det måske lidt koldere; jeg ved ikke hvorfor.
Det er bare for at vise, at så små muligheder er der inden for traktaten; så absurd er traktaten.
Og det er jo derfor, at hvis man vil lave det her om, bliver man nødt til at rejse spørgsmålet om traktaten.
Ellers vil man reelt ikke lave det om.
Vi vil godt lave det om.
Hvorfor er det så, at det her kører videre?
Det er jo også noget, der er svært at forstå.
Der har været nogle undersøgelser blandt befolkningerne, og jeg tror, det var 95 pct. af befolkningerne i Europa, der sagde, at det der er gakgak.
Europa-Parlamentet er massivt imod det her rejsecirkus; dem, det går ud over, er altså massivt imod det.
Når vi tager landene, er det alle lande, som er imod det.
Der har været afstemning om det, og alle lande er imod det undtagen Frankrig og Luxembourg, og Luxembourg er selvfølgelig imod, fordi de også har nogle EU-institutioner, som de er bange for at miste.
De kunne måske overtales, og derfor kalder jeg dem en halv, men sammen med Frankrig forhindrer de det så.
Så igen vil jeg sige: Der er ikke nogen vej uden en traktatændring.