Trine Torp (SF), 2017-01-17:
Tak for det.
Og igen tak til Dansk Folkeparti for at rejse den her forespørgselsdebat.
Jeg tror, det er rigtig vigtigt, at det er et område, som vi bliver ved med at følge, også når der er fremgang i det.
For vi er alle sammen rigtig optaget af det, og det er vigtigt for os hele tiden at følge med i, om de mange initiativer, vi tager, rent faktisk også har den betydning, som de skal have.
Udsatte børn og unge og familier skal have den hjælp, de har brug for, og som de er berettiget til efter loven.
Det betyder, at de skal kende deres rettigheder, de skal høres og inddrages, og de skal have en hjælp, der reelt dækker deres behov.
Det her er jo bestemt ikke et område, som har manglet politisk fokus, og inden for de seneste 10 år har vi da også set flere reformer på området, som skulle sikre en forebyggende og tværfaglig indsats, hurtig vurdering af underretninger om overgreb og omsorgssvigt, børnefaglige undersøgelser, handleplaner, opfølgning, inddragelse af barnet og forældrene, ret til bisidder, dokumentation af effekt, kvalitet i anbringelse osv. osv. Men det spørgsmål, vi må stille os, er, om vi har nået det, der var intentionen.
Fra forældre hører jeg, at kommunerne ikke altid har fokus på at give forældrene den støtte og de tilbud, der er brug for, til at styrke deres relation til deres børn.
Fra børnene og de unge hører jeg, at de ikke føler sig hørt, og at de mangler kontakt til de mennesker, som træffer så store beslutninger for deres liv.
Fra sagsbehandlerne hører jeg, at de er ved at drukne i registrering og indrapporteringer frem for at bruge tiden sammen med børnene, familierne og andre fagpersoner, så de reelt kunne være med til at gøre en forskel.
Og fra anbringelsessteder hører jeg bl.a., at en del unge alt for hurtigt skal klare sig selv uden det efterværn, den hjælp til overgangen til voksenlivet, som alle unge kan have brug for, men særligt unge med en særlig baggrund og et spinkelt netværk at trække på.
Revisionskritikken fra efteråret fortæller også, at reformernes intentioner ikke er nået.
Ministeriet får faktisk en hård kritik for ikke at have sørget for en ordentlig implementering af lovgivningen.
Der er stadig for meget sagsbehandling, der ikke lever op til lovgivningen.
Inddragelse af børn og unge halter, og de initiativer, der er taget i forbindelse med reformerne, har ikke forbedret kvaliteten tilstrækkeligt.
Den daværende ministers svar på revisionskritikken var – og det er så også den, jeg hører i dag fra den nuværende minister – at der også er kommet meget ny lovgivning på for kort tid.
Men hvor meget nyt er der egentlig sket lovgivningsmæssigt, i hvert fald af de centrale dele?
Altså, handleplaner er ikke noget nyt.
Og opfølgning bør være en selvfølge.
Det at høre børn har været gældende, siden vi ratificerede børnekonventionen for 25 år siden.
Spørgsmålet er, om det ikke snarere er de mange organisatoriske ændringer, der er baggrunden for, at vi ikke ser den rette udvikling på området.
Forvaltning og ledelse af området har stor betydning for, om indsatsen i tide kan lykkes.
Vi bør også være opmærksomme på, om alle kommuner har de nødvendige rammer og muligheder for at hjælpe udsatte børn og unge.
Nogle kommuner har en relativt større andel sårbare og udsatte børn og et svagere skattegrundlag end andre.
Det må ikke få betydning for børn og unges adgang til hjælp, hvilken kommune de vokser op i.
Så i forbindelse med diskussionen om udligning bør der måske også kigges på, om de eksisterende udgiftsbehovskriterier er relevante.
Så vil jeg sige, at der desværre nok ikke bare er en værktøjskasse, der kan hives frem, og så er der styr på området.
Men det er vigtigt, at der arbejdes for en bedre retssikkerhed og større legitimitet og tillid bag de beslutninger, der bliver truffet, på børne- og ungeområdet.
Sidste år satte vi på satspuljen midler af til implementeringen af Sverigesmodellen, Herningmodellen, eller hvad vi nu vil kalde den, i kommunerne, hvilket ideelt set skal kunne sikre mere inddragelse og reel retssikkerhed for både børn og forældre.
Hvis den implementeres ordentligt og der bl.a. sikres kompetenceudvikling, og her mener jeg gerne så praksisrettet som overhovedet muligt, de rette pædagogiske og behandlingsmæssige indsatser og et markant lavere sagsantal pr. sagsbehandler, så kan det være med til at skabe et helt andet forløb, som er mere direkte og forpligtende i samtalen mellem de involverede parter, fordi det er gennemtænkt og kvalificeret af et styrket tværprofessionelt samarbejde.
Det kan også være med til at skabe hyppig opfølgning, udvikling af indsatser og løbende evaluering i tæt kontakt med børn, unge, forældre og netværk.
De gode løsninger udvikles sammen med børn, forældre og netværk, og den bedste kompetenceudvikling sker, hvis den er praksisnær, og hvis der er stærk faglig ledelse af området.
Det værste, vi kan gøre, er at forsøge at kontrollere området med endnu flere proceskrav, for kvalitet i børnesager er ikke det samme som at kunne sætte flueben i et skema.
En børnefaglig undersøgelse kan godt være afsluttet rettidigt, handleplanen kan være udfyldt, og børnesamtalen kan være afholdt, uden at barnet eller den unge eller forældrene får den hjælp, der er brug for, og uden at barnet eller den unge reelt føler sig inddraget.
Kvalitet i sagsbehandlingen skal altid være midlet til at opnå målet om, at flere børn skal have en tryg opvækst og et godt liv.
SF står bag den vedtagelsestekst, som fru Pernille Skipper læste op for ikke så lang tid siden.