Benny Engelbrecht (S), 2018-12-19:
For nogle år siden introducerede et af landets store pengeinstitutter en storstilet reklamekampagne.
Nu måtte kunderne altså forstå, at det der med personlig betjening var en saga blot, at man skar og tilpasse det under titlen new normal – det nye almindelige.
Det nye almindelige, the new normal, for den nuværende regering og den nuværende finansminister er, at finansloven bliver til under et enormt tidspres.
Tingene bliver sjusket igennem længe efter deadline, selv om man har haft siden slutningen af august til at forhandle om finansloven med sit støtteparti.
Det øger risikoen for lovsjusk, men det er sådan set ikke det værste.
Selv om vi er langt inde i julemåneden, blev der heller ikke i år de store julegaver på finansloven til børnene, til de ældre eller til de syge.
Tværtimod afsætter regeringen ikke de penge, der skal til, for at velfærden kan følge med, når der de næste år bliver flere ældre og flere børn.
Regeringens egne tal viser, at der er blevet knap 2,5 mia. kr. mindre til velfærd de seneste 2 år med den nuværende statsministeren ved roret, end regeringen oprindelig havde lagt op til, altså mindre til velfærd ude på sygehuse, i daginstitutioner og på plejehjem, end regeringen tidligere selv lagde op til, mens der samtidig er blevet indgået erhvervspakker med tårnhøje skattelettelser til de mest velstillede, og mens der med lavere registreringsafgift er blevet talt om luksusbiler til alle, ja, med dette års finanslovsaftale kan også ejerne af private jetfly se frem til en afgiftslettelse.
Undskyld, jeg siger det lidt bramfrit, men det er altså fuldstændig ude af trit med danskernes virkelighed – billigere jetfly – mens de ansatte på landets sygehuse og plejehjem løber endnu hurtigere.
Ser vi på næste år, fortsætter regeringen desværre kursen.
Ifølge regeringen selv afsætter man 1,3 mia. kr. mindre til velfærd i 2019, end der tidligere var stillet i udsigt, og ved økonomi- og indenrigsministerens gennemgang af økonomisk redegørelse skinnede det da også tydeligt igennem, at man var direkte stolt af, at der er blevet mindre til velfærden og mere til afgifts- og skattelettelser.
Det er naturligvis ærlig snak fra en minister fra Liberal Alliance, men det harmonerer bare ikke med det, statsministeren, finansministeren og mange andre regeringsrepræsentanter har stillet befolkningen i udsigt i form af styrket velfærden.
Faktisk er det den mest skrabede finanslov i mange år.
Ifølge økonomisk redegørelse har man, bortset fra et enkelt finanskriseår, ikke haft lavere offentlige vækst siden 2006.
Men ikke blot er det en historisk skrabet finanslov generelt set, det er også en skrabet finanslov set med sundhedsbriller, og det er til trods for, at regeringen hele året har varmet op til en styrkelse af netop sundhed.
Jeg ved godt, at regeringssiden sikkert vil udlægge min kritik som almindeligt oppositionsfnidder – og hvis det dog bare var tilfældet, fristes man til at sige.
Imidlertid er den kliniske diagnose ikke min egen.
Den er stillet af førende sundhedsøkonomer.
En ting er, at regeringen på finansloven kun afsætter penge til, at sundhedsvæsenet lige akkurat kan holde skindet på næsen i et valgår, en anden ting er, at de ting, som pengene øremærkes til på ingen måde løser de udfordringer, sundhedsvæsenet står over for.
Vi har et sundhedsvæsen, hvor de ansatte er ved at bukke under for et stigende arbejdspres, og en regering, der ikke vil afsløre deres planer for vores sundhedsvæsen.
Det eneste, der står helt tydeligt er, at regeringen vil spare massivt på vores velfærd i de kommende år.
Siden sidste valg er der ansat fire ekstra medarbejdere på sygehusene, ikke 400, nej fire.
I samme periode er der kommet 54.000 flere patienter til.
Fire flere medarbejdere, 54.000 flere patienter, og det kalder regeringen så for et løft af sundhedsvæsenet.
Det, vi andre ser, er et sundhedsvæsen med alt for meget travlhed, med risiko for, at der begås fejl, et sundhedsvæsen, hvor der ikke er ordentlig tid til patienterne.
Det indeholder regeringens politik ingen løsninger på.
Der er heller ingen løsninger på de voksende problemer med overbelægning på de medicinske afdelinger og ingen hjælp til de over 100.000 danskere, der i dag ikke har deres egen praktiserende læge.
Ingenting til at rette op på den stigende ventetid til kræftbehandling, hvor hver fjerde kræftpatient sidste år ikke kom igennem pakkeforløbene til tiden.
Imens venter vi stadig på regeringens såkaldte sundhedsreform, som gang på gang er blevet udskudt.
I denne uge blev vi måske klogere på, hvorfor reformen er blevet udskudt.
Som Simon Kvamm ville sige: Igen og igen og .... I Socialdemokratiet tror vi ikke på, at nye streger på et danmarkskort, som er udtænkt i et lille lukket rum med nogle få ministre og embedsmænd, er løsningen på de problemer, sundhedsvæsenet står over for.
Regeringens skrivebordsprojekt om at nedlægge regionerne vil blot føre til yderligere centralisering, mens det, vi har brug for, er at bringe nærheden i sundhedsvæsenet tilbage.
Det er flere Venstreborgmestre og markante Venstrefolk enige med os i, må man forstå.
Venstres borgmester i Herning, Lars Krarup, mener, at regeringens planer om at centralisere sundhedsvæsenet vil skævvride balancen i Danmark.
Ifølge ham er det næppe til gavn for borgerne, at beslutninger flyttes fra regionerne til regneark i København.
Ret skal være ret, og det er faktisk kloge ord fra en Venstremand.
Også Venstres tidligere gruppeformand og forsvarsminister, hr. Søren Gade, kalder politisk udpegede bestyrelser som administrativt ansvarlige for sygehuse, ambulancevæsen og lægedækning for, citat: det ultimative skrækscenarie.
Jeg kan afsløre, at det også er en socialdemokratisk grundholdning.
I stedet for store stjernekrigsstrukturprojekter har Socialdemokratiet fremlagt en klar plan for et sundhedsvæsen med mere tid, mere nærhed, mere lighed, en plan, der adresserer de reelle udfordringer, som sundhedsvæsenet står over for.
Vi vil frem mod 2025 investere samlet 53 mia. kr. i vores sundhedsvæsen.
Vi vil bl.a. rekruttere 1.000 flere sygeplejersker og give alle nybagte mødre ret til at blive 2 dage på sygehuset efter fødslen, så der bliver mere tid til patienter og et bedre arbejdsmiljø med mindre travlhed.
Sidst, vi sad i regering, blev der ansat 1.100 flere sygeplejersker i løbet af de første 2 år.
Vi har gjort det før, og vi tror på, at det kan lykkes igen.
Vi vil også oprette nye nærhospitaler, så særlig ældre patienter og mennesker med kronisk sygdom ikke behøver at tage helt ind til det store sygehus for at blive behandlet for helt almindelige og ukomplicerede sygdomme, som lige så godt kunne klares tættere på.
Vi har også foreslået at oprette 100 nye uddannelsesstillinger i almen medicin, så der uddannes flere praktiserende læger.
Hvad vil regeringen?
Det mangler vi fortsat at få svar på, igen og igen og ... Nu vil jeg lige foregribe dagens debat en smule med at konstatere, at i Socialdemokratiet har vi fremlagt vores finanslovsprioriteringer.
Vores førsteprioritet er at holde hånden under velfærden.
I Socialdemokratiet har vi fremlagt én 2025-plan, én, og den holder stadig væk, mens regeringen, finansministeren, der sidder hernede og klukler, har fremlagt tre og ikke en eneste af dem holder længere, heller ikke den seneste, for der er jo ikke nogen, der tror på det realistiske i et øget arbejdsudbud på 60.000 personer, ikke engang udenrigsministeren.
Der har ikke været mange forhandlingsmøder for Socialdemokratiet i forbindelse med dette års finanslov, kan jeg sige, og der må man altså give, at finansministeren har været overraskende ærlig i sin melding efter sættemøderne.
Det skulle være en finanslov, der blev indgået alene med Dansk Folkeparti, og dermed blev det.
Det er med andre ord ikke Socialdemokratiet, der har stået med korslagte arme ved forhandlingsbordet.
Vi er slet ikke blevet inviteret, og det kan man, sagt til Dansk Folkeparti, naturligvis se på resultatet.
Inden jeg slutter af, vil jeg dog trods alt kvittere for de indkaldte forhandlinger om pensionsopsparing for personer på overførselsindkomster.
Socialdemokratiet deltager konstruktivt i disse forhandlinger.
Når man ser på dette års finanslovsforhandlinger, må man konkludere den gamle sandhed om, at historien gentager sig – første gang som tragedie, anden gang som en farce.
Således er det også med den nuværende finansministers finanslovsforslag.
Da vi stod her for et år siden var det på baggrund af et sammenbrud og træklatring, i år er det på baggrund af en farce, hvor der blev lovet guld og grønne skove på velfærd, men på ingen måde leveret det lovede.