Victoria Velasquez (EL), 2025-12-16:
Tak for ordet.
Når man afskaffer revalidering, afskaffer man ikke et problem; man afskaffer et redskab, og det forpligter.
For revalidering har været den sidste reelle mulighed for mange mennesker, der ikke kan blive i deres gamle job, men som stadig kan og vil bidrage, hvis de får mulighed for et nyt sporskifte gennem uddannelse.
Hvis regeringen fastholder, at revalideringen skal væk, så skylder vi de mennesker et reelt alternativ, ikke kun i ord, men i handling.
Men i går blev der af beskæftigelsesministeren tilkendegivet et ønske herom i ord, og derfor tager jeg ordet her til andenbehandlingen.
Vi vil gerne i Enhedslisten opfordre ministeren til at se på uddannelsesløftet og tage de forslag, vi kommer med nu, med.
For hvis man ikke vil bevare revalidering, så bliver vi nødt til at kigge på uddannelsesløftet.
I dag er uddannelsesløftet alt for snævert.
Det er bundet op på bestemte ydelser, bestemte aldre, bestemte uddannelsesbaggrunde og et krav om, at man først skal være langt nok ude, før man må få lov til at skifte spor.
Det giver ikke mening, det er kortsigtet, det er dumt, det er uværdigt, og så er det også dyrt for vores samfund på den lange bane.
For det første foreslår vi, at vi udvider målgruppen i forhold til ydelsen.
Når revalidering afskaffes, står mennesker på sygedagpenge, kontanthjælp, fleksjobydelse og i nogle tilfælde også førtidspension uden nogen reel mulighed for at kunne uddanne sig til et nyt job, selv om deres helbred tydeligt har sat en stopper for det gamle.
Det er mennesker, der risikerer helt at miste fodfæstet på arbejdsmarkedet, ikke fordi de mangler viljen, men fordi systemet mangler redskaber.
For det andet foreslår vi at udvide målgruppen i forhold til uddannelsesbaggrund.
Det er ikke, fordi de er mindre ildestedt end andre.
De er bare fanget i et system, der siger: Du har jo en uddannelse, så det må være dit problem.
Det er ikke rimeligt, og det er heller ikke klogt.
For det tredje foreslår vi, at uddannelsesløftet også kan bruges til mellemlange videregående professionsuddannelser, for samtidig med at vi taler om mangel på pædagoger, sygeplejersker, socialrådgivere og politibetjente, så lukker vi døren for mennesker, der gerne vil tage netop de uddannelser, men som har brug for et uddannelsesspor med forsørgelse.
Her er der et åbenlyst match mellem samfundets behov og menneskers muligheder.
Det bør vi udnytte.
For det fjerde foreslår vi at afskaffe kravet om, at en uddannelse skal være gammel.
Hvis der er lægelig dokumentation for, at et menneske ikke længere kan bruge sin uddannelse, så giver det ingen mening at lade vedkommende vente i 5 år, før de må få hjælp til at skifte spor, tværtimod: Jo tidligere indsatsen sættes ind i, jo større er chancen for, at mennesker bliver fastholdt i arbejdslivet.
Det ved vi, og det har forsøgene i de nordjyske kommuner allerede vist.
For her handler det ikke kun om paragraffer; det handler om mennesker, der gerne vil arbejde, og om et samfund, der enten hjælper dem videre eller stiller dem i en venteposition, indtil de falder ud.
Regeringen har stemt Enhedslistens forslag om at afskaffe den gensidige forsørgerpligt ned – mere præcist er det partierne i regeringen, for regeringen stemmer selvfølgelig ikke – men partierne i regeringen har valgt at stemme det ned, og det er jo fair nok, hvis man er uenig i, at det er det, der er løsningen.
Men så står et helt afgørende spørgsmål tilbage fra førstebehandlingen, hvor flere fra bl.a. regeringspartierne adresserede, at man ville finde en løsning til de mennesker sygdom, der står uden indkomst: Hvad er regeringens løsning så?