Jakob Engel-Schmidt (M), 2025-02-27:
Kære kollegaer, tak for ordet.
Vi drøfter som bekendt i dag et beslutningsforslag om, at regeringen skal nedsætte en arbejdsgruppe i regi af Kulturministeriet og med Danmarks Idrætsforbund.
Formålet er at undersøge muligheden for at oprette et fysisk museum, som skal bringe minder om samt hylde gode danske idrætsfolk og deres præstationer.
Jeg synes grundlæggende, idéen er sympatisk.
Jeg synes, idéen om et idrætsmuseum er spændende.
Jeg er bare ikke sikker på, at jeg mener, at staten skal stå i spidsen for et sådant initiativ.
Jeg synes, det bør komme fra Idrætsdanmark selv.
Forslagsstillernes ønske om at hylde danske atleters toppræstationer inden for idrættens verden deler jeg til fulde.
Det er vigtigt, at vi hylder vores stjerner og deres præstationer, særlig når Danmark vinder.
Der er sjældent noget, der samler nationen mere – måske lige kongehuset – end når Dannebrog stryger til tops og vi sammen synger »Der er et yndigt land«, og når de udvalgte på banen, på grønsværen, i håndboldhallen eller andre steder gør deres bedste i nationaltrikoten.
Heldigvis hylder vi vores dygtige idrætsfolk, mænd og kvinder, på mange forskellige måder.
Der uddeles en række idrætspriser hvert eneste år for store idrætspræstationer, der uddeles talentpriser, og der uddeles en lang række anerkendelser til mennesker, der har levet et succesfuldt liv og på den måde givet sig selv og en del af deres tilværelse til store idrætspræstationer.
De uddeles også til folk, der som trænere på den måde har været med til at forme andres tilværelse.
Den til enhver tid siddende kulturminister har fornøjelsen af at uddele Årets Parasportspris, hvilket jeg synes er vigtigt og en stor fornøjelse og en vigtig anerkendelse af, at idrætten sådan set er for alle.
Sportens Hall of Fame er en anden form for hyldest til danske atleter.
Hvert år udpeger bestyrelsen for Sportens Hall of Fame et medlem som en hyldest til en atlet, der har opnået exceptionelle præstationer i sin idræt gennem sin aktive karriere.
Det tror jeg måske har fremkaldt et enkelt smil eller to hos dem, der indstillede hende i sin tid, men det er jo godt for alle tennisinteresserede danskere.
Der findes en lang række både nationale og lokale fejringer af sportsfolk for store idrætspræstationer.
F.eks. rådhuspandekagerne på Københavns Rådhus, når håndboldholdet eller fodboldholdet vinder og besøger Københavns Rådhus, og det er en måde, hvorpå vi samler tusindvis af danskere og i fællesskab hylder dem, der har gjort noget ekstra.
Alt det bakker jeg op om, så jeg synes bestemt, at vi fejrer og hylder danske sportsfolk, når de gør det godt, nationalt og lokalt.
Alle kan oprette et museum.
Det er der simpelt hen frihed til.
Det er til gengæld en beskyttet titel at være et statsanerkendt museum.
Dem har vi 98 af, og jeg er utrolig begejstret for, at et samlet Folketing har lavet en museumsreform, som tilfører området 75 gode ekstra millioner hvert eneste år, og at det sørger for en dynamisk tildeling, og i øvrigt åbner for, at nye museer kan blive statsanerkendt.
Så der er alt muligt incitament til og mulighed for, at mennesker, der ønsker at oprette et idrætsmuseum og hylde store danske sportspræstationer, kan gøre det, og leve op til de målsætninger og krav, som hr. Mogens Jensen, hr. Søren Søndergaard, fru Charlotte Broman Mølbæk og hr. Søren Espersen og fru Katrine Daugaard og jeg selv har været med til at opstille i museumsreformen og på den måde opnå statsanerkendelse som et museum.
Når jeg siger det, er det egentlig for at anerkende det prisværdige i hr. Søren Espersen og Danmarksdemokraternes besutningsforslag.
Jeg deler intentionen.
Jeg mener dog, at det bør komme fra idrætten selv, og jeg vil bare bruge resten af min taletid på at påpege, at der er rig mulighed for at opnå officiel anerkendelse og støtte, i det omfang man lever op til de kriterier, der er opstillet.
Tak for ordet, formand.