Astrid Krag (S), 2022-05-10:
Med forslaget her foreslås det, at det såkaldte opfostringskrav i adoptionslovgivningen ophæves.
Opfostringskravet indebærer, at den person, der ønskes adopteret, skal være opfostret hos adoptanten i 3 år inden det fyldte 18. år.
Det foreslås endvidere, at det skal ske hurtigst muligt og sådan, at der inden udgangen af 2022 fremsættes et lovforslag herom.
Forslaget begrundes bl.a. med, at selv om kravet om opfordring umiddelbart er et fornuftigt krav, der skal sikre en vis tilknytning mellem adoptanten og den, der ønskes adopteret, så bliver kravet og administrationen af det en direkte hindring for voksne, der f.eks. har en stærk forælder-barn-relation, og som gerne vil gennemføre en adoption.
De krav, der stilles i forbindelse med en adoption, har, som det også nævnes i forslaget, til formål at skabe gode adoptionsforløb, men uanset de gode hensigter bag reglerne er jeg helt med på, at der kan opstå situationer, hvor reglerne ikke giver mening for dem, der ønsker at gennemføre adoptionen, fordi reglerne virker enten urimelige eller uforståelige.
Det er også baggrunden for, at jeg for nogen tid siden bad mit ministerium om at gå i gang med at se nærmere på mulighederne for at lempe reguleringerne af voksenadoption, for det kan bestemt være relevant at se nærmere på, om reglerne er, som de bør være.
Arbejdet med mulige lempelser har også afdækket, at det måske ikke kun er kravet om opfostring, der kan forekomme unødvendigt, når vi taler om adoption af voksne.
I hvert fald har der også været kritik fra borgere af det såkaldte samlivskrav, som gælder, når man adopterer en samlevers eller ægtefælles barn.
Også det krav kan virke unødvendigt formynderisk, når vi taler om adoption af et nu voksent stedbarn.
Ifølge samlivskravet skal den adopteredes retlige forældre og adoptanten have boet sammen i 2½ år, før en adoption kan tillades.
Og også kravet om, at samlevende og ægtefæller skal adoptere sammen, har skabt situationer, som kan virke forkerte.
Grunden til, at der opstår situationer, der kan virke unødvendigt formynderiske, er, at der ikke gælder særlige regler for gennemførelse af voksenadoption.
Sagerne følger i det store hele samme regelsæt og praksis som adoption af børn, uanset den forskel der alt andet lige er, når adoptionen vedrører en voksen, der har et følelsesmæssigt, men ikke længere et praktisk behov for adoptionen.
Lovgivningen, som den er nu, skelner ikke mellem adoption af et barn, som har behov for beskyttelse, og af en voksen, der er i stand til at træffe valg for sit eget liv.
Den retstilstand gør, at der kan opstå situationer, hvor der gives afslag på adoption af en voksen, selv om gennemførelsen af en adoption synes rimelig.
Og når noget virker forkert, skal man naturligvis altid spørge sig selv, om der alligevel er en god grund til, at tingene er, som de er.
Det har naturligvis også været en vigtig del af afdækningen i mit ministerium.
Traditionelt er adoption et værktøj, der skal skabe en familie for et barn, eller anerkende, at der er etableret en familie for barnet.
Adoption er i den optik i bund og grund en beskyttelse af et barn.
Spørgsmålet er, om der vil ske noget ved at ændre lidt på den måde, vi ser på adoption på, hvis vi reserverer ændringen til voksne mennesker, altså om vi udhuler begrebet adoption, som vi helt naturligt forstår det, eller om vi bare skaber et ekstra redskab tilpasset den voksnes behov.
Vi har arbejdet noget tid med at ændre reglerne for voksenadoption, og derfor er jeg også helt indstillet på at indkalde til drøftelser om mulige løsninger på situationer, vi nok alle kan blive enige om fremstår lidt uforståelige.
Og jeg tænker også, at sådan nogle drøftelser skal have et lidt bredere fokus end det, der bliver lagt op til med beslutningsforslaget.
Som jeg nævnte indledningsvis kan der opstå mindre forståelige situationer på grund af også samlivskravet og kravet om, at ægtefæller og samlevende skal adoptere sammen.
Jeg tænker derfor også, at det kan være relevant at se på de krav, når vi drøfter løsningsmuligheder.
Eventuelle ændringer bør i min optik tage afsæt i, at kravene ved en voksenadoption skal afspejle, at der er tale om voksne mennesker, der er nærmest til at vide, hvad der er godt for dem, og som også tager hensyn til, at familielignende bånd ikke kun skabes, indtil man er 18 år, men også kan opstå senere i livet og have stor værdi.
Drøftelserne bør også rumme, at voksenadoptioner ikke har til formål at sikre det voksne barn en voksen omsorgsperson, fordi barnet er voksent, men at det har til formål at anerkende personernes gensidige følelsesmæssige tilknytning.
I beslutningsforslaget her lægges det til grund, at forslaget ikke vil føre til flere sager.
Der er ikke rigtig nogen grund til at tro, at det skulle være anderledes her, og derfor vil det også skulle være en del af vores drøftelser, hvordan vi så kan finde finansiering til de løsninger, vi måtte nå frem til.
Så selv om vi er enige i intentionerne bag forslaget, mener vi, at man skal kigge bredere, end man gør i forslaget; og så gør finansieringsspørgsmålet jo helt grundlæggende, at vi kun kan komme forslaget delvis i møde ved at indkalde til drøftelser og ikke ved at stemme for et forslag, hvor der ikke er peget på finansieringen – så det vil jeg se frem til.
Og så vil jeg på forhånd sige tak for debatten, som den for nuværende kommer til at være her i salen.