runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Jeg ved, hvordan verden ser ud inde fra mit hjerte, som har banket for sundhedsvæsenet i hele min politiske karriere.
Og man kan godt stå og karikere de forandringer, vi har lavet de sidste 20 år; der er aldrig kommet noget bud på, hvad vi skulle have gjort anderledes.
Altså, hvad er det for nogle sygehuse, der skal genåbnes?
Hvad er det for nogle steder, hvor man fejlopererede kvinder for brystkræft, som vi skal skynde os i en fart at få genåbnet, så de kan komme til at fejloperere igen?
Altså, jeg forstår det simpelt hen ikke.
Jeg står fuldstændig på mål for de forandringer, vi har lavet, hvor vi har samlet specialerne.
Vi bygger 18 nye supersygehuse – den største milliardinvestering i nybyggeri siden middelalderkirkerne.
Det er jo det, der gør, at vi i Danmark overlever kræft bedre, end vi gjorde, at vi overlever hjertesygdomme bedre, end vi gjorde.
Jeg står fuldstændig på mål for det.
Men jeg står også på mål for, at hvis vi skal holde fast i det, er vi nødt til at flytte opgaverne tættere på.
Så kan man godt vælge at kalde det centralisering, men hvordan bliver 35 nye topmoderne sundhedshuse, der skal bygges rundtomkring i Danmark, til centralisering?
Hvordan bliver 20 ekstra ambulanceberedskaber, akutberedskaber – fire af dem i Nordjylland, ekstra fire i Nordjylland – til centralisering?
Hvordan bliver 120 nye lægepraksisser, der skal bygges rundtomkring i landet, til centralisering?
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Og ja, det kommer til at give Folketinget en medindflydelse, også på eventuelt kommende strukturændringer.
Mette Frederiksen (S), 2019-03-26:
Jeg tror faktisk kun, at det er en mand, der bor i indre København, der taler om sundhed i Danmark på den der måde: Så flytter man lige nogle knæoperationer.
Sådan er det jo ikke, når man bor i Thy og på Mors.
Sådan er det jo ikke, når man bor i Sønderjylland.
Det svar afslører måske meget mere end de utrolig mange sider, udspillet er præsenteret på i dag.
For det er ikke ligegyldigt, om der er et helt hospital.
Det er ikke ligegyldigt, hvor specialerne er.
Det er ikke ligegyldigt, hvordan man driver sundhedsvæsenet.
Sidste gang statsministeren gik i gang med en stor strukturreform, hvad var konsekvensen?
Centralisering, centralisering, centralisering.
Når jeg kigger ned over papiret nu, hvad bliver så konsekvensen?
Vi kunne gøre så uendelig meget i fællesskab, lave en bred aftale, sætte patienten, tiden, omsorgen, nærheden i centrum.
Det har regeringen fravalgt.
Lad os lige vende tilbage til mit spørgsmål: Vil det sige, at spørgsmålet om, hvorvidt der stadig væk er et sygehus i Nyborg, er en beslutning, der træffes her på Christiansborg?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Tak for det.
Det var et langt, langt opspil.
Jeg undrer mig lidt over, at fru Mette Frederiksen ikke nævnte Svendborg Sygehus.
I sin tid gik man da til valg på, at det skulle man sikre som akutsygehus.
Og ja, hvad blev der egentlig af det?
Hvad blev der egentlig af det?
Hvor blev det af?
Vi har jo den struktur, vi har.
Der er blevet lukket sygehuse derude.
Det, man kan sige om den her aftale, er jo, at for så vidt angår de 21 akutsygehuse, bliver det – undskyld, jeg bruger udtrykket, for det er egentlig ikke min stil – mejslet og støbt ind i beton.
For hele politikdannelsen bliver skabt omkring de 21 akutsygehuse.
Og så er intentionen med hele den her plan, vi lægger frem, jo netop at sørge for, at tilbuddene kommer tæt på.
Hvis der engang i fremtiden er nogle, der har lyst til at flytte lidt rundt på det, altså sige, at vi foretager knæoperationer på den her elektive klinik, der ligger på det sygehus, og nu flytter vi knæoperationerne til et andet sygehus, så vil det ske på en måde, hvor de her sundhedsfællesskaber inddrages i beslutningsprocessen.
Det er altså sundhedsfællesskaber, hvor borgmestrene sidder, hvor udvalgsformændene sidder, hvor borgerne og patienterne sidder.
Det vil blive løftet op i en sundhedsforvaltning, hvor man for første gang i verdenshistorien direkte har patienterne med inde ved det bord, der træffes beslutninger ved.
Og så vil det hele i øvrigt skulle ske med respekt for den udviklingsplan, som aftales herinde på Christiansborg.
Så i sidste ende vil fru Mette Frederiksen jo selv være med til at sanktionere en sådan beslutning her.
Det er måske meget godt, for sidst Socialdemokratiet gik til folketingsvalg på at love noget på sygehusstrukturen, efterlevede man det jo ikke i praksis.
Der kom ikke noget akutsygehus i Svendborg, selv om man havde lovet det.
Mette Frederiksen (S), 2019-03-26:
Tak for det.
Jeg vil også meget gerne tale sundhedspolitik i dag, og for os som socialdemokrater er der selvfølgelig nogle ting, der er vigtigere end andre, når vi taler sundhedspolitik og vores patienter.
Det er tid: tid til, at sygeplejersken kan se patienten i øjnene, yde den omsorg og den pleje, der er behov for; tid til, at lægen er der og er til stede i alle dele af Danmark – vi mangler katastrofalt praktiserende læger; tid til, at social- og sundhedsassistenten kan få lov til at bruge sin faglighed.
Tid er det afgørende, nærhed det næste.
Det er ikke ligegyldigt, hvor langt der er til det nærmeste hospital, det er ikke ligegyldigt, om man har adgang til en praktiserende læge.
Og så er økonomi selvfølgelig også afgørende, for det er nu engang vores ansvar at sørge for, at der er økonomi til at drive et sundhedsvæsen.
Spørgsmålet er selvfølgelig, om det, vi ser i dag fra regeringens side, svarer på de tre udfordringer, og det synes jeg ikke det gør i tilstrækkelig grad.
I dag er det jo danskerne, det er vælgerne over en bred kam, der bestemmer, hvor i landet vi har sygehuse, for det er nemlig os, der som vælgere og danskere afgør, hvem der sidder i regionsrådene, og dermed har styr på, om vi har et lokalt hospital eller ej.
Hvis jeg forstår regeringen ret, er det fremover embedsmænd og bestyrelser, som skal bestemme, hvor mange sygehuse vi skal have i Danmark, og hvor de skal placeres.
Jeg er jo optaget af, at der ikke alene er et godt hospital i Odense, men at der også er et i Nyborg.
Jeg er optaget af, at der er et sygehus i Tønder.
Jeg er optaget af, at der ikke alene er et godt sygehus i Aalborg, men at der også er det i Frederikshavn, Silkeborg og andre steder.
Derfor kunne jeg godt tænke mig at spørge statsministeren helt konkret til: Hvem er det, der i fremtiden træffer beslutning om, om der er et hospital i Nyborg eller Tønder eller Frederikshavn eller på Amager?
Pernille Skipper (EL), 2019-03-26:
Nu skal vi jo snart til folketingsvalg, åbenbart ikke lige i dag, som vi havde håbet på, men snart, trods alt.
Det faktum sammen med en række dårlige sager om skjult partistøtte har fået emnet om de danske regler til at komme op i debatten igen, og der er blevet diskuteret en hel del omkring åbenhed om pengestrømmene i politik.
For der er jo faktisk ret mange penge involveret i dansk politik.
De bliver brugt på annoncer og busser og alt muligt andet i løbet af sådan en valgkamp, og de kommer et sted fra.
Selvfølgelig er det jo interessant – det kan det i hvert fald være for nogle – at vide, hvis der har siddet en masse partier og givet bankpakker for milliarder, at de partier så også samtidig får partistøtte fra Danske Bank.
Det er jo en oplysning, som gør, at man ikke bare sætter sit kryds, men sætter et kvalificeret kryds.
Og det er vel indbegrebet af demokrati.
Så muligheden for at følge med i pengestrømmene synes jeg er fundamental, og det er jo også det, der er grundlaget for, at vi har et lovkrav om, at hvis man modtager en donation på over 20.000 kr., skal man offentliggøre, hvem de penge kommer fra.
Jeg vil gerne høre, hvad statsministeren synes om den konkrete regel.
Er det en god regel, vi har, som siger, at vi skal offentliggøre donationer over 20.000 kr.?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Nej, det er det sådan set ikke.
Først vil jeg gerne lige anholde det der med, at det her skulle være en meget, meget sådan stor strukturreform.
Det er det jo ikke.
Altså, der arbejder vel 137.000 mennesker i det regionaliserede sundhedsvæsen eller noget i den omegn, og jeg vil tro, at der er 500-800 mennesker, der bliver berørt af det her, enten fordi de løser opgaver, som ikke længere skal løses, eller fordi de løser opgaver, som skal løses et andet sted.
Så at tegne det der billede af, at nu kastes alle terningerne i vejret, og at ingen ved, hvor de lander igen, er et forkert billede.
Den her reform på hele sundhedsdelen hviler jo også på initiativer, der har været taget i den her valgperiode og været forberedt i den her valgperiode i forskellige udvalgssammenhænge og andet.
Og det er så samlet i den her aftale, hvor oppositionens gensvar er: 1.000 sygeplejersker, værnepligt for lægerne.
Ja, det er rigtigt, men sådan er demokratiet jo, at det er indrettet på den måde, at hvis det her skal blive til noget i første række, skal vi jo genvinde regeringsmagten.
Når jeg siger i første række, er det, fordi historien jo trods alt er rig på eksempler på ting, man har været imod, men som man alligevel indfører.
Altså, man kunne nævne kommunalreformen, amternes nedlæggelse, som Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet holdt sig uden for, og som man bagefter omfavnede og evaluerede til at være en succes.
Man kunne nævne efterlønsreformen, som man gik til valg på at fjerne, og som man bagefter selv fremsatte lovforslag om.
Så der findes jo trods alt historiske eksempler på, at man har været imod noget, når man var i opposition, og at man så har omfavnet det bagefter.
Det kan man da håbe.
Jeg håber ikke, at vi får lejlighed til at eftervise det, for det ville jo kræve, at vi tabte valget, men for så vidt vil jeg da håbe, at der kommer den samme bevægelse her, nemlig at man sætter sig ind i tingene og tænker, at der faktisk er et perspektiv.
Så vil jeg sige omkring det sociale område, at det, der driver de her forandringer og sundhedsfællesskaberne og regionerne, jo er sundhedspolitikken.
Og så er det rigtigt, at der er nogle højt specialiserede sociale institutioner, hvor vi synes, netop for ikke bare at gamble med tingene, at det skal vi kloge os noget mere på, før vi tager endelig stilling til, om det skal forankres i direkte statsligt driftsansvar i form af en selvejende institution, eller om det uden videnstab kan forankres i den kommunale struktur.
Morten Østergaard (RV), 2019-03-26:
Det er ikke den sidste spørgetime, vil jeg sige til statsministeren.
Der er en igen om 14 dage, men selvfølgelig kan det blive den sidste.
Det er selvfølgelig lidt op til statsministeren.
Hvis man er træt af det, kan man jo gøre det, der måske virker naturligt, nemlig slå til.
I hvert fald kan man sige, at når man lytter til debatten i dag, synes jeg, at man godt kan fornemme, selv om vi ikke har nogen valgdato, at vi har noget valgkamp kørende.
Og tillykke til regeringen med det valgoplæg, man har lavet sammen med Dansk Folkeparti på sundhedsområdet, som jo er kendetegnet ved, at det er det, altså et valgoplæg, noget, der bliver til virkelighed på den anden side af et folketingsvalg, hvis det nuværende flertal fortsætter.
Derfor studsede jeg bare over statsministerens formulering i starten om, at sundhedspolitik jo ikke er et spil.
Det synes jeg egentlig var nogle kloge ord, som man måske med fordel kunne have lagt sig på sinde tidligere i processen.
Ingen ved, hvordan styringen af sundhedsvæsenet er og bliver i fremtiden.
Regeringen har haft 4 år, men udkommer altså med det her i ellevte time, kan man vel roligt sige.
Jeg tror, at alle, uanset hvem man er og hvordan man går til det, gerne vil patienterne det godt og gerne vil give personalet ordentlige vilkår og sørge for god sundhedsbehandling i hele landet.
Det er jo ikke det, vi er uenige om.
Det, vi er uenige om, er, om staten er bedre til at sikre det, end man er lokalt, som vi kender det i dag.
Det, der er problemet nu, er, at usikkerheden er for alle.
Altså, det, som har forenet patientorganisationer og personalegrupper, er jo, at de har frabedt sig en stor strukturreform, fordi det, vi er enige om, er, at der er nogle patientgrupper, som vi har brug for at gøre det bedre for.
Men det generelle sundhedssystem er jo faktisk udmærket.
Men selv det, der ikke handler om valget, er der usikkerhed om.
Derfor er mit spørgsmål: Hvad er det, der gør, at man her så langt inde i valgperioden, og hvor man har arbejdet med det her og jo ikke pludselig har opfundet interessen for sundhedsvæsenet – det medgiver jeg – giver det svar til nogle af de allermest udsatte borgere, dem på det specialiserede socialområde, at det kan vi desværre ikke lige svare på, I kan få en høring, og så taler vi om det igen i august?
Det er vel for at bruge statsministerens egne ord at lave politik på bagsiden af en serviet.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Jeg kan bekræfte, at det gjorde et stort indtryk på mig i mange dimensioner, både engagementet, men sådan set også frygten hos nogle, som jeg synes vi også har et fælles ansvar for at arbejde lidt med.
For selvfølgelig skal man tage alt det her alvorligt.
Det gør de unge, de er dybt engagerede.
Men frygten må ikke tage overhånd, for vi står med opgaver, som kan håndteres, hvis vi vil.
Så tog jeg også med mig hjem, at vi har et fælles ansvar for at få fortalt, hvad vi rent faktisk gør.
Altså, når der kommer unge mennesker i 12-årsalderen hen til mig og spørger, hvorfor jeg ikke fjerner afgifterne på elbilerne, fordi det ligesom kunne løse det hele, så er det da rart at kunne sige til dem, at det har vi gjort.
Derfor er vores ambition jo også at yde vores bidrag ude og hjemme til at indfri Parismålsætningen.
Jeg tror så i virkeligheden – og nu lyser lampen desværre, så vi må tage det en anden dag – at kampen ude bliver hårdere end den herhjemme.
Det kom ikke til at ske, så der ligger en kæmpe arbejdsopgave.
Uffe Elbæk (ALT), 2019-03-26:
Egentlig havde jeg bare håbet, at statsministeren havde sagt: Ja, det er da ikke godt nok; vi har da et fælles ansvar her, og det er da bare ikke godt nok.
Der lå et krav om, at vi skulle have implementeret det her i 2009.
Nu skriver vi 2019.
Så fik vi det rykket til 2021, og nu beder vi om at få det udskudt til 2027.
Det handler om vores vand og vandløb, om beskyttelse af søer og alt det liv, der er omkring dem.
Så jeg havde egentlig bare håbet, at statsministeren havde sagt: Nej, selvfølgelig er det ikke godt nok; det må vi gøre bedre, punktum.
Noget, som både statsministeren og jeg oplevede i fredags, apropos demonstrationer, som også er blevet nævnt her, var en anden form for demonstration, nemlig klimademonstrationen nede på Slotspladsen.
Og jeg er da helt sikker på, at statsministeren blev lige så glad i hjertet og i hovedet og nærmest alle de steder, man kan blive glad, da han gik dernede og så børn og unge demonstrere og klimastrejke for at redde vores planet og alt det liv, der er på den planet, som vi alle sammen bor på.
Det gjorde i hvert fald indtryk på mig, og jeg er helt sikker på, at det også gjorde indtryk på statsministeren.
Så mit spørgsmål fra medlemmerne af Alternativet er: Når man oplever børn og unge, der går ud og manifesterer sig på den måde, som de gjorde i fredags, betyder det så, at regeringen faktisk vil føre en klimapolitik, der 1:1 lever op til det, klimavidenskaben siger vi skal leve op til?
Christian Juhl (EL), 2019-03-26:
Jamen det er jeg glad ved at høre.
For jeg synes da, det er gennemsyret af, at vi hele tiden skal tage hensyn til EU, og EU skal være udgangspunktet, og EU skal være det, vi tager fat i, og så ser vi, hvor langt vi kan komme.
Jeg er enig i, at vi selvfølgelig skal gøre det, der er fornuftigt i Norden.
Et sidste spørgsmål er: Hvad synes Venstres ordfører om, at vi nu har skullet spare 9 pct. på budgettet i Norden, men i EU skruer vi bare op hele tiden?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Tak for det.
Jeg er nødt til at anholde, at der ikke skulle være foretaget én eneste beregning.
Altså, hvis jeg kan huske, hvad jeg selv sagde for 1 minut siden, så var det, at klima- og miljøpåvirkning indgår som elementer i de samfundsøkonomiske analyser for flere af projekterne, og miljøforholdene er så belyst i vvm-redegørelsen.
Men det er rigtigt, at det ikke er adderet op.
Der ligger ikke et samlet regnestykke, det medgiver jeg fuldstændig.
Jamen jeg synes jo, at ord og handling skal følges ad.
Derfor skal man holde, hvad man lover, og man skal ikke love mere, end man kan holde.
Det er der, man skal finde en balance, og vi befinder os nogle gange i balance.
Jeg kommer lige fra et EU-topmøde, hvor jeg gjorde meget ud af at prøve at få hele kollegiet til at sige: Skal vi ikke omfavne målsætningen om klimaneutralitet i 2050?
Det lykkedes jeg ikke med, vel?
Så det er jo den virkelighed, jeg også befinder mig i.
Jeg kan ikke uden forberedelse de nærmere detaljer i det, der spørges ind til, men EU er jo indrettet som et politisk samarbejde og en retlig ramme, og almindeligvis er det sådan, at vi i Danmark lever op til tingene.
Og hvis der så er omstændigheder, der gør, at vi ikke kan, så er der også mulighed for at sige, at det kan vi ikke med den frist, vi har aftalt, og så må vi justere fristen.
Men jeg vil bare sige, at hvis man kigger på Danmark udefra, altså også målt op mod 27 andre EU-lande, så er det almindelige billede af Danmark ikke et billede, hvor vi ikke leverer på det, vi lover.
Altså, det er ikke et billede, jeg kan genkende.
Uffe Elbæk (ALT), 2019-03-26:
Jamen det, man selvfølgelig står tilbage med, når man hører det, statsministeren siger, er, at ét er ord, noget andet er handling.
I sidste spørgetime refererede jeg til Morten Løkkegaard, som jo er spidskandidat for Venstre til europaparlamentsvalget, og som gik ud og sagde: Miljøet og klimaet skal være en afgørende parameter, når vi træffer beslutninger.
Og så gennemfører man en kæmpestor infrastrukturbeslutning, uden at der er lavet en eneste beregning i forhold til klimaaftryk og CO 2 -udledning.
Altså, jeg synes, det her larmer til himlen, men det må vi så tage i valgkampen.
Så må vi finde ud af, hvad der er ord, og hvad der er handling.
Mit andet spørgsmål går også på, om vi nu lever op til vores ambitioner, og der har vi jo skrevet under på at bakke op om det, der hedder
EU's vandrammedirektiv fra 2000, som vi fik 9 år til at implementere.
Nu er der gået 20 år, og vi har ikke implementeret det.
Og så beder Danmark om udskydelse til 2027, mener jeg det er.
Altså igen: ord og handling.
Hvad tænker statsministeren om det dilemma?
Søren Søndergaard (EL), 2019-03-26:
Som samfund skylder vi en hjælpende hånd til de mennesker, som bliver udsat for en forbrydelse, og en række forhold, herunder sagsbehandlingstiden i Erstatningsnævnet, har ikke fungeret godt nok.
Jeg kunne egentlig slutte her, men når jeg alligevel står heroppe, kan jeg ikke dy mig for at udtrykke en stille undren over, at disse skridt ikke allerede er blevet taget for lang tid siden.
For når man hører den offentlige debat, er der jo ikke grænser for, hvor meget et flertal af partier herinde tager ofrenes parti.
Eller måske handler det i virkeligheden ikke så meget om hensynet til ofrene, men mere om at misbruge ofrenes lidelser til i en uendelighed at agitere for højere straffe.
I Enhedslisten bekymrer vi os meget om ofrene, ikke bare dem, som desværre allerede er blevet det, men også dem, der risikerer at blive det i fremtiden.
Præcis derfor kan vi ikke synge med på sangen om, at alle problemer kan løses med mere og mere straf.
Enhver strafforanstaltning, som tager ofrene alvorligt, må have et dobbelt formål – dels at håndhæve retsfølelsen, så vi ikke udvikler et samfund præget af selvtægt, dels at sikre en resocialisering af gerningsmanden.
Hvis ikke vi lykkes med det, er der i virkeligheden åbnet op for nye ofre, og vores formål er at være med til at sikre – og det synes vi det bør være for alle – at der bliver færrest mulige ofre.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Tak for det.
Jeg er enig i, at det er en meget stor aftale, og den er god.
Den binder Danmark sammen.
Vi investerer jo cirka halvdelen i veje og den anden halvdel i baner, sådan i store runde tal – og i øvrigt med en ambition om, at den sorte asfalt skal blive grøn.
Det sker helt konkret, ved at vi får miljøvenlig asfalt på, som har lavere friktion, så bilerne kører længere på literen, men jo endnu videre, ved at vi får grønne biler ud at køre på vejene.
Og der har vi jo sat den her målsætning, at fra 2030 skal vi udfase nyindregistrering af diesel- og benzinbiler.
Så derfor kan man ikke bare ligesom tage dagens standard og sige, hvordan det sætter sig over tid.
Når det er sagt, er det jo sådan, at klima- og miljøpåvirkning indgår som elementer i de samfundsøkonomiske analyser for flere af projekterne, men det er helt rigtigt, at man ikke bare kan addere det op og få et samlet regnestykke.
Det ville kræve, at man rekalibrerer den her landstrafikmodel, og sådan som det er oplyst over for mig, er det ikke nogen meget enkel sag.
Det er ikke det samme, som at det er uladsiggørligt, men det er ikke nogen meget enkel sag, og det er heller ikke nogen hurtig sag.
For mit vedkommende må jeg så tillægge politisk, at jeg synes, det helt afgørende er, at vi nu får lagt os i selen for at sørge for, at den transport, der finder sted på de veje, vi bygger, er en klima- og miljøvenlig transport, snarere end at vi forfalder til det synspunkt, der hedder, at vi hellere må lade være med at bygge veje.
For ting skal jo balanceres, og vi har også et behov for, at Danmark hænger sammen.
Uffe Elbæk (ALT), 2019-03-26:
Vi har jo allerede her i dag diskuteret forskellige aftaler, der er blevet indgået i forbindelse med sundhedsreformen.
Jeg vil bare lige allerførst sige tak for de forhandlinger, Alternativet var en del af.
Det var godt at være inde i det forhandlingsrum.
Det var også rigtigt for os at gå ud af det igen.
Men alligevel tak for det.
Det, jeg har lyst til at diskutere, er en helt anden aftale, som også er blevet indgået for ganske nylig.
Det er den store infrastrukturaftale, som regeringen og Dansk Folkeparti har indgået, og som jo er en stor aftale, både økonomisk, men også i forhold til det fysiske aftryk, den aftale sætter på Danmark og det danske landskab.
Man kan altid diskutere, om det er rigtige prioriteringer i forhold til motorveje og veje i det hele taget – 450 km nye veje.
Og hvor de veje ligger, har jo været en ret stor sag i offentligheden – om det har været rigtigt at prioritere på den måde.
Men det er faktisk ikke det, der er min anke og mit spørgsmål i dag.
Det er mere, at der er indgået en meget, meget stor aftale, hvor der ikke er lavet nogen beregninger i forhold til CO 2 -regnskabet eller i det hele taget en klimaberegning.
Det er ikke bare Alternativet, som undrer sig over det; det er også Klimarådet, det er CONCITO, det er Det Økologiske Råd, der spørger, hvordan man kan lave så stor en aftale, uden at der er blevet lavet nogen form for beregninger af, hvad det betyder i forhold til CO 2 -udledning.
Derfor vil jeg selvfølgelig høre, om det er noget, regeringen har tænkt sig at fremlægge, og i det hele taget, om man har tænkt sig at sikre, at alle de her store, nye beslutninger, der bliver truffet, rent faktisk lever op til Parisaftalen.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2019-03-26:
Jeg synes, det rigtige er at følge landets love.
Det vil jeg altid anbefale.
Og når vi står her i et parlament, synes jeg, det rigtige er, hvis man synes, at landets love er forkerte, at lave dem om.
For hvad er det for nogle afgrænsninger, man vil ind i?
Hvis en person er mindretalsaktionær i en virksomhed, der giver penge til Alternativet, og hovedaktionær i en anden virksomhed, der også giver penge til Alternativet, er det så en omgåelse af reglerne, eller hvad?
Altså, når jeg bruger Alternativet, er det bare for at illustrere, at det er et politisk parti.
Hvis man synes, der er noget der, må man jo sætte et arbejde i gang for at lave regelsættet om.
Man kan jo ikke klandre folk for at efterleve landets love.
Det vil jeg da i hvert fald som udgangspunkt ikke gøre.