Marianne Jelved (RV), 2018-03-23:
Og det kan man godt tænke lidt over.
Men sådan har det ikke altid været.
I 1849 fik vi grundloven, og da var det kun mænd, og det var endda kun de mænd, som havde en husholdning, som de havde ansvar for – altså, de havde ansatte i deres brød – der havde stemmeret.
Først i 1915 fik kvinder stemmeret, hvilket fik en kvinde til at kritisere denne omvæltning af samfundet, og hun sagde, at nu fik hendes mand 2 stemmer at bruge.
Ak ja, det var dengang!
Også i Danmark tog det lang tid – mange år – at få et egentligt demokrati.
I den første sætning i artikel 1 i Verdenserklæringen står der: »Alle mennesker er født frie og lige i værdighed og rettigheder.«
Verdenserklæringen blev til i 1948, og den har jo også relevante naturlige erklæringer.
Men vi ved også, at ét er demokratiet, og at ét er Verdenserklæringen, et andet er udviklingen i samfundene overalt i verden.
Der sker fremskridt, men der er lang vej.
Derfor er det også vigtigt, at vi i Folketinget sætter fokus på ligestilling.
Personligt ville jeg f.eks. sætte stor pris på, at mænd og kvinder tog hver sin halvdel af barselsorloven.
I sammenligning med andre menneskers vilkår kan man sige, at barselsorloven måske er i klassen af luksusproblemer, men det er jeg faktisk uenig i, for Danmark kan godt – også på sådan et område – blive et foregangsland, hvis faren med en meget længere orlov ændrer sine vaner og sin lydhørhed med hensyn til børn, hvilket vi ved vil ske, i tilfælde af at de har ansvaret for børnene igennem en længere periode, når børnene er helt små.
Det vil også påvirke opdragelsen, det vil ændre verden, det vil fremme ligeløn og ligestilling i samfundet, og det er ikke lige meget, hvilke handlinger der præger samfundet og vores fællesskaber.
Et andet punkt, som jeg gerne vil nævne i den her sammenhæng, er de store udfordringer, vi har, med vold i samfundet.
Det er en skamplet for vores samfund, at der er et stigende antal mennesker, der bliver udsat for vold af forskellig karakter, og det er jo i høj grad kvinder og børn, der udsættes for det, men det er også mænd.
Tværtimod, så er antallet af voldsramte kvinder faktisk steget i den tid, jeg har været i Folketinget – i hvert fald ifølge de opgørelser, vi har fået.
Vi har også forsøgt at gøre noget ved mishandling af børn, men der er stadig væk børn, der udsættes for overgreb, og det afsløres og straffes, og der udbetales erstatning, senest fik hver af de ti Rebildbørn en erstatning på 450.000 kr., og det er jo i sig selv en meget høj erstatning, hvilket jo også er udtryk for, at det er meget store overgreb, de børn har været udsat for – svigtet af samfundet, myndigheder, kommuner, naboer osv.; det burde simpelt hen ikke kunne finde sted i et åbent samfund som det danske.
Og jeg vil tillade mig at mene, at der er rigtig mange om ansvaret for, at det så alligevel sker.
Men der er også rigtig mange områder, vi skal prioritere imellem, det er jeg fuldstændig på det rene med, og hele redegørelsen i dag viser jo også alle de områder, som ligestillingsministeren har taget frem og belyst med fakta og beskrivelse af, hvad vi så kan se der er behov for.
Det lyder jo rigtig banalt og lige ud ad landevejen, og så er det trods alt så svært at få det gennemført.
Jeg har så også valgt at sætte mit fokus på vold og overgreb mod børn, kvinder og mænd.
Vi bør sætte massivt ind mod den vold.
Der bør kunne ske fremskridt, dvs. en klar reduktion af volden mod andre.
Så jeg vil slutte med at kvittere over for ministeren for redegørelsen.
Det er en rigtig udmærket redegørelse, den er fuld af oplysninger, og den peger også på de ting, vi ved vi bør gøre noget ved, og som der er behov for.
Man slutter med at skrive - og nu citerer jeg fra det, der står til allersidst, om vold, hvor man nævner en hel række ting, som sker:
»Der er derfor løbende brug for at udvikle nye indsatser og for ny viden, så forskellige former for vold i nære relationer, herunder psykisk vold, bekæmpes.«
Og vi er fuldstændig enige.
Men man kunne i stedet for prøve at lave en strategi, og den idé har jeg faktisk taget fra Kvinderådets anbefalinger.
Jeg synes, der er noget rigtigt i, at man vælger et par emner ud og så stiller spørgsmålet: Kan man lave en egentlig strategi for, hvordan vi sætter nogle mål op, nogle delmål, nogle indikatorer?
og at man så prøver at følge op på det og ser, hvad der sker, og om det i virkeligheden kan blive mere handlingsorienteret, bredere i samfundet, i stedet for at man peger på, hvilke behov det er, vi skal forholde os til.
Det er et forsøg på at se, om man kunne grave lidt dybere ned i nogle af emnerne.
Jeg erkender, at alle emner, der er med i det her, er vigtige, og derfor er det også et spørgsmål om at vælge.