Morten Messerschmidt (DF), 2020-06-18:
Tak, formand.
Det kan ofte se ud, som om debatten om Menneskerettighedsdomstolen alene handler om udlændingepolitik.
Og det er jo selvfølgelig nok, fordi udlændingeområdet er et af de områder, hvor praksis fra domstolen er allermest i opposition til det, som langt, langt hovedparten af europæere, herunder hovedparten af danskere, ønsker.
Menneskerettighedskonventionen tager jo – som det sådan forekommer relativt semantisk ligefremt – alene udgangspunkt i den enkelte, altså i det enkelte individ.
»Enhver har ret til...«
Men i et menneskes tilværelse er der jo mere end individet; i et menneskes tilværelse er der også et folk, en familie, et land, et fællesskab, en historie, en arv, en slægt, et ansvar.
Sådan er det at leve i et kristent land som Danmark, og alt det tager netop menneskeretten ikke højde for, thi for menneskeretten er der kun ét, nemlig individet.
Og det er derfor, at menneskerettigheder nødvendigvis vil være en forråelse af den virkelighed, som vi lever i i Danmark såvel som i mange andre lande, fordi livet dér konkret er bundet til samværet med alle de andre, som vi nu engang deler skæbne med.
Og det er netop derfor, at menneskeretten, hver eneste gang der kommer en af disse domme, rammer som et lyn fra en klar himmel – ofte i strid med det folkelige ønske, der lever i f.eks. den danske befolkning.
Jeg behøver ikke tage fat i udlændingesager for at illustrere det.
Sidste sommer blev Danmark dømt.
Man mente fra de højtærede dommeres side i Strasbourg, at vi havde krænket en pædofil voldtægtsforbryders rettigheder, fordi man efter de regler, der gælder for indsatte i de danske fængsler – der vistnok hæver sig over niveauet, både europæisk og internationalt – ikke havde villet give den pågældende en uvildig lægeundersøgelse; Danmark blev stemplet som krænker af menneskerettighedskonventionen.
Hvad egentlig med offeret, hvad egentlig med retsbevidstheden, hvad med befolkningens forsøg på at skærme sig og værne sig mod den slags forbrydelser?
Det tages der ikke hensyn til ved Menneskerettighedsdomstolen.
Men hvad er vildsporet egentlig begrundet i?
For hvad er en menneskeret?
Enhver har ret til retfærdighed.
Enhver har ret til ytringsfrihed, medmindre indgreb er nødvendige i et demokratisk samfund.
Ingen ved jo, hvad det betyder, og derfor har vi jo virkelig en situation, hvor vi hele tiden er nødt til at spørge dommerne, om de ikke godt vil udfylde det tomrum, som konventionen efterlader.
Problemet er bare, at i et demokrati – i en retsstat – burde det jo ikke være dommere, der udfyldte et sådant tomrum, men burde være os politikere.
Og derfor er vi nødt til at forholde os til, uanset om vi taler udlændingepolitik eller retsanliggender, eller hvad det måtte være, at menneskerettighedssetuppet, som vi kender det i dag, er et attentat imod folkestyret.
Og derfor vil jeg gerne fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at det konstant udvidede anvendelsesområde for Den Europæiske Menneskerettighedskonvention er en trussel mod demokratiet og retsstaten.
Grundlæggende frihedsrettigheder er nødvendige i et demokratisk retssamfund, men skal først og fremmest være efter landets sædvane, passende, nyttige og tydelige, så alle kan vide og forstå, hvad loven siger.
På den baggrund pålægger Folketinget regeringen at varsle over for Europarådet, at Danmark fremover tager forbehold for domme, der forhindrer Folketinget i at gennemføre den politik, vælgerne ønsker, især når det kommer til udlændingepolitik.«
Det var således forslaget til vedtagelse.
Nu har vi jo en justitsminister, der hæver sig over niveauet af justitsministre, og han vil selvfølgelig vide, at de ord, jeg netop læste op – at reglerne efter landets sædvane skal være »passende, nyttige og tydelige, så alle kan vide og forstå, hvad loven siger« – er valgt med omhu.
De er valgt fra fortalen til Jyske Lov fra 1241, som på en passende måde sætter det, som retten skal være, nemlig konkret og forståelig.
Det skal være en naturlig udvikling af den danske arv, og derfor står jo netop loven, som er udviklet igennem århundreder i Danmark, i opposition til den menneskeret, der foregøgler, at der kun findes individer, og at der findes en universel sandhed.
Det gør der ikke.
Derfor må retten altid været bundet til det konkrete.
Det vil menneskeretten aldrig kunne være; den er i sin natur det modsatte.
Derfor er den et forræderi, ikke bare mod virkeligheden og demokratiet, men mod hele den retstradition, som vi har haft i Danmark siden 1241.
Tak, formand.