Trine Pertou Mach (EL), 2024-04-16:
Jeg tror, at fredsperspektivet undermineres, hvis man fortsætter snakken og ikke presser den israelske regering til at bevæge sig ind i det politiske rum, hvor løsningerne skal findes.
Altså, jeg var selv valgobservatør i Palæstina i 2006, og nu skal man passe på med de der anekdoter om folk, man har talt med, men ikke desto mindre vil jeg sige, at en del af dem, jeg talte med, som rent faktisk valgte at stemme på Hamas, gjorde det, fordi de havde opgivet håbet om det politiske spor, fordi de ikke kunne se, det virkede.
Det siger jeg uden at anerkende det, der er kommet efter.
Jeg konstaterer bare, at det var det perspektiv, der var, og sådan, det også så ud fra den palæstinensiske side.
Det er lige ved, at jeg skal slå et telt op heroppe.
Ganske kort og indledningsvis vil jeg sige: Det her beslutningsforslag er jo en del af, kan man sige, jeg vil næsten kalde det en sanktionspakke, som Enhedslisten foreslår.
Det er en del af forklaringen på det her beslutningsforslag om, at Danmark skal stoppe våbenhandel med Israel.
Det gælder altså både vores eksport direkte og indirekte, men det gælder også vores indkøb af våben fra Israel.
Men den anden side, som i virkeligheden er nok så vigtig, er jo hele det faktum, at Danmark både i EU, men også igennem vores underskrivelse af FN's våbenhandelstraktat er forpligtede til at vurdere, om der er en overhængende risiko for, at det, vi eksporterer, bidrager eller kan risikere at bidrage til krigsforbrydelser eller muligt folkedrab.
Regeringen har foreslået en og har ændret praksis fra en restriktiv til en mere restriktiv linje på dele af den eksport, der foregår til Israel.
Deri ligger vel også, antager jeg, en anerkendelse af, at der er en risiko for, at dansk eksport kan bidrage til krigsforbrydelser.
Vores forslag er ganske enkelt at følge den tolkning, der ligger, om, at risikoen er meget stor med den måde, som Israel fører krig på nu.
Vi ved, at der er våbendele på kampfly i luftrummet over Gaza, som faktisk er eksporteret fra Danmark, og vores opfattelse af de to regelsæt, som vi er forpligtet af, tilsiger, at vi bør indføre en våbenembargo.
Det er ikke nyt i dansk udenrigspolitik.
Det gjorde man tilbage, da udenrigsministeren var statsminister, over for Saudi-Arabien af andre grunde.
Nu skal jeg passe på med sammenligningerne, for så kommer vi til at diskutere dem, men det er blot for at sige, at vi før har valgt at sige, at der er en overhængende fare for, at det, vi eksporterer, bliver brugt til noget, vi ikke vil være medansvarlige for, og derfor er vores håb, at vi med den her diskussion kan få en diskussion af Danmarks suspension af våbenhandel med Israel.
Jeg glæder mig til debatten.
Palæstinenserne har ret til deres egen stat.
Det har været skiftende danske regeringers politik i mange år, og i virkeligheden er der jo også, må man konstatere efter den her debat, et massivt flertal i det danske Folketing, der faktisk mener det.
Desværre er der ikke et massivt flertal for at støtte forslaget om at anerkende Palæstina som en selvstændig stat lige nu.
Det gælder vores nordiske partnere i Island og Sverige.
Så sent som i sidste uge erklærede Irland og Spanien, at de inden for kort tid er klar til og vil anerkende Palæstina, og i fredags sagde også den socialdemokratiske statsminister i Norge, at Norge står klar til at anerkende Palæstina.
Der er altså en tydelig bevægelse blandt nordiske og europæiske lande, så det er jo ikke, fordi Danmark kommer til at løbe foran, hvis det var noget, man var bekymret for; vi skal i virkeligheden bare følge efter.
En dansk anerkendelse er særlig påkrævet lige nu i kraft af Israels brutale krigsførelse i Gaza, hvor antallet af dræbte siden oktober for længst har passeret de 30.000.
Det er den også, fordi den højreekstreme regering i Israel ganske aktivt har udbygget og udvidet de ulovlige bosættelser på den besatte Vestbred, ligesom bosættervolden er stigende, og de ting er også med til at nødvendiggøre, at man anerkender Palæstina.
For de er jo – og det ved jeg er regeringens og i hvert fald udenrigsministerens holdning – netop også dele af de barrierer, der er for en varig og retfærdig fred.
For faktisk modarbejder de, som flere ordførere også har været inde på i debatten i dag, palæstinensisk selvbestemmelse og har i virkeligheden en klar ambition om et Storisrael – ikke en pluralistisk stat med frie og lige rettigheder til alle, men noget, der ligner et Apartheidsydafrika og har det som forbillede.
I sin essens handler hele den her konflikt jo i virkeligheden om retten til land.
Derfor er det vores ønske med det her forslag, at vi fra dansk side kunne stå fast på det, som vi er blevet enige om for mange år siden, og det, som man i Danmark og fra international side har lovet palæstinenserne, og som er nødvendigt for at skabe en reel grobund for en retfærdig fred, nemlig den statsopbygning, udvikling, fred og stabilitet, vi tilstræber med vores udviklingspolitik, og det er vores ønske, at vi så også i udenrigspolitikken følger det op med den her anerkendelse – ikke som et slutpunkt, men som et startpunkt.
Lige nu kan den tostatsløsning, som det store flertal af Folketinget og det meste af det internationale samfund for længst har lovet at arbejde for, synes meget, meget langt væk.
I virkeligheden fortoner den sig nok mere og mere.
Det vil den også gøre, hvis vi fastholder et helt ulige styrkeforhold mellem en militært overlegen besættelsesmagt og et undertrykt folk, der end ikke har en stat, som de kan stå på, når de skal deltage i al den forhandling, der kommer til at være for at skabe forudsætningerne for den varige fred.
Det er også en befolkning, som lever under apartheidlignende forhold, som netop besættelsesmagten har påtvunget dem.
Vi har fra dansk side igennem mange år investeret mange penge og mange politiske ressourcer i at styrke det palæstinensiske civilsamfund og forberede palæstinenserne på selv at kunne styre en stat, og det er jo sket, fordi et bredt flertal i Folketinget ønsker og tror på, at det kan man bidrage til med den indsats.
Derfor mener vi jo – det er ikke nogen overraskelse; nu har vi sagt det nogle gange i løbet af i aften – at det næste naturlige skridt for at komme videre ville være at anerkende staten Palæstina.
Det ville jo være et stærkt politisk signal, ikke bare til den regering i Israel, som ønsker et Storisrael, men også til den palæstinensiske befolkning, som lige nu kan se på det territorie, som skal udgøre den palæstinensiske stat, være en blanding af, med Mogens Lykketofts ord, en ruinhob i Gaza og en hullet schweizerost på Vestbredden.
Det er jo den virkelighed, palæstinenserne kigger på, og hvis man skal skabe et håb om, at politik virker, og at volden ikke er vejen frem, kunne det her være en del af det håb, man kunne bidrage til at give.
Det ville også være et signal til Hamas om, at lige præcis vold ikke er vejen frem, men at politik er det spor, der virker, også med alle de huller og lukkede døre og alt muligt andet, som vi kan se på, og som lige nu er en barriere for, at det kan lykkes.