Preben Bang Henriksen (V), 2018-11-06:
Jamen det skulle også helst være sådan, at de andre kan høre det.
Tak for det.
Vi behandler i dag regeringens forslag om oprettelse af Ungdomskriminalitetsnævnet m.v.
Forslaget har været debatteret i dagspressen, og nogle har stillet sig kritiske over for forslaget.
Der har været saglig og der har været usaglig kritik, efter min opfattelse; der har desværre, som påpeget af flere ordførere, været utrolig meget usaglig kritik.
Jeg skal lade være med at komme med alle eksemplerne.
Det nemmeste ville have været at glæde sig over kriminalitetsudviklingen her i Danmark, herunder udviklingen i ungdomskriminaliteten, og så lade tingene være, som de er.
Tilsvarende kunne vi have ladet ghettoerne ligge og passe sig selv, det har mange regeringer gjort før os, og så havde vi i den her regering undgået at få de skældud, som vi nu har fået her i Folketinget, fra oppositionen omkring det.
Vi kunne også have gjort det samme omkring rockerne, alligevel valgte regeringen at lave en omfattende rocker-bande-pakke.
På området for ungdomskriminalitet kunne vi som sagt have glædet os over det, som korrekt er fremhævet her i Folketinget i dag, nemlig at færre unge trods alt kommer i problemer.
Vi kunne bare have lukket øjnene for den hårde kerne, den 1 pct. af en årgang, der står for næsten halvdelen af kriminaliteten og dermed med en til vished grænsende sandsynlighed vil være på vej ud i kriminalitet på en lang, lang bane.
Det har regeringen ikke ønsket, og tak for det.
For et halvt års tid siden besøgte Retsudvalget Gellerupparken.
Vi havde ikke bare mulighed for at tale med repræsentanterne for Brabrand Boligforening, vi havde også mulighed for at tale med det lokale politi på stedet og for den sags skyld også politidirektøren.
Vi kunne høre, at tingene gik fremad, men vi kunne også høre fire historier om fire unge børn og deres start på det, jeg godt tør kalde en sikker kriminel løbebane.
Der var drengen, som begik sit første indbrud som 13-årig.
Inden han fyldte 15 år, var han registreret 14 gange hos politiet, herunder i forbindelse med sager om indbrud, tyveri, røveri og almindelig uorden.
Som 17-årig var han registreret 130 gange hos politiet, bl.a. vedrørende sager om brandstiftelse, overtrædelse af knivloven, hærværk.
Han havde på daværende tidspunkt – det er vel godt et halvt års tid siden, at vi var der –
været sigtet i 15 straffesager.
Vi kunne også se, at hans kammerat startede ud som 8-årig med et butikstyveri.
Som 16-årig var han oppe på 65 registreringer i forbindelse med bl.a. rockerindblanding, og på daværende tidspunkt var han blevet sigtet i 7 strafbare forhold.
Det er oplysninger, som jeg har fra politiet. Som sagt indledningsvis ville det nemmeste for regeringen have været intet at foretage sig og lade Per og Poul, Ahmed og Abdulla sejle deres egen sø.
Det gør regeringen bare ikke.
Hvis forslaget vedtages, oprettes Ungdomskriminalitetsnævnet og ungekriminalforsorgen efter de regler, som er i forslagene, og som tiden jo ikke tillader en gennemgang af her ved førstebehandlingen.
Der er lagt op til en behandling i et nævn, sammensat af en dommer, politi og kommune.
Det er ikke enhver lovovertrædelse, der kommer for nævnet.
Det drejer sig om de tilfælde, hvor den pågældende er mistænkt for grov personfarlig kriminalitet eller mistænkt for anden kriminalitet med overhængende risiko for, at han vil fortsætte.
Endelig er der så de 15-17-årige, der er dømt ved domstolene og har fået en dom, betinget af at de retter ind efter nævnets afgørelse; så oversendes sagen fra domstolen til nævnet.
Nævnets afgørelse kan være en strafreaktion af mere genoprettende karakter.
Herudover kan nævnet give et længerevarende forbedringsforløb, alt sammen efter en konkret og individuel vurdering.
Det hele sker under overvågning af ungekriminalforsorgen, der, som jeg har forstået det, bliver en underafdeling af kriminalforsorgen.
Men hvad med retssikkerheden? vil mange anføre, og det har også været genstand for debat her i dag.
Det kan undre, at vi ikke tidligere har beskæftiget os med retssikkerheden i det eksisterende system, hvortil adgangen for en ung i dag jo også er politiets mistanke, og hvor advokater kun medvirker ved tvangsfjernelse, og hvor sanktionsmulighederne stort set er de samme som dem, vi nu introducerer: Hvor er retssikkerheden henne der?
Det kan man jo så argumentere for.
Det gør det ikke bedre at gentage det.
Det undrer mig, at der ikke er nogen, der har undret sig over, hvor retssikkerheden er i det allerede eksisterende system.
Men realiteten er jo, at langt de fleste af de her sager ud over at være såre enkle er karakteriseret ved, at Peter ikke skal have straf i straffelovens forstand, men snarere en kærlig hånd med henblik på at komme på rette spor.
Men ja – og det kan jeg sige til fru Rosa Lund – som jurist skal jeg da ikke negligere, at nogle af aspekterne i det her jo godt kan minde om straf.
Altså, hvis Peter hader at vaske en brandbil, men nævnet kommer med afgørelsen om, at han skal vaske den, jamen så må jeg være ærlig og sige, at så vil Peter nok opfatte det som en straf.
Jeg kan give flere eksempler fra min egen ungdom, hvor jeg også må sige, at der var ting, som jeg opfattede som straf, og alligevel kunne jeg hverken kalde på byret, landsret eller Højesteret; det er gået lidt nemmere efterfølgende.
Men lad mig sige: Jeg blev sat uden for døren op til flere gange og kom også til at sidde efter.
Jamen jeg savnede da nok en strafferetlig proces, men der var ingen processer.
Der er altså med andre ord nogle systemer, hvortil man må sige, at hvis det her skal fungere rimelig hurtigt og rimelig gelinde, ja, så er der altså ikke tid til den helt store procedure.
Jeg tror, vi skal derhen, hvor fru Rosa Lund selv sagde det rigtige, nemlig at det nok har en snert af strafferet, men jeg må sige, at det ligger langt, langt væk fra den traditionelle straffesag.
Ud over de ting, vi taler om her, behandler vi jo også L 85 om udvidet anvendelse af børne- og ungepålæg og forældrepålæg, og her er formålet det samme, nemlig en tidlig social indsats over for de unge, det være sig ved at tvinge forældrene til at deltage i forældremøder eller andre af de tiltag, der findes i de pågældende pålæg.
Alle disse tiltag fra Ungdomskriminalitetsnævnet til ungekriminalforsorgen og videre over til tiltag over for forældre og institutioner er ikke morsomme, men de er nødvendige.
Og lad mig afslutningsvis slå fast: De nævn, der behandler de her sager, er ikke nordkoreanske tribunaler.
Dommeren er ikke en kommissær, hvis formål det er at sætte en ung mand ud af spillet, politiet er ikke et hemmeligt folkepoliti, og justitsministeren er ikke ond.