Alex Vanopslagh (LA), 2024-05-29:
Jeg er enormt taknemmelig over at være dansker, og jeg er taknemmelig over at være europæer.
For her i Europa har vi haft en helt unik evne til at stræbe efter viden og sandhed, og vi har haft en helt unik evne til at dyrke skønhed og åndelighed i kunsten, i litteraturen, i kulturen, i musikken, i arkitekturen og i alt omkring os.
Og samtidig med det har vi skabt enestående succesfulde samfund baseret på nogle helt gennemgribende idéer; det er bl.a. idéen om, at alle mennesker fødes med en iboende værdighed og nogle ukrænkelige rettigheder, og deraf også idéerne om magtens tredeling, om retsstaten, om det liberale demokrati, om det frie marked og om meritokratiet.
De idéer udgør fundamentet under den europæiske civilisation og det liberale demokrati, og det er noget af det mest dyrebare, vi har.
Man kan sige, at de idéer udgør Vestens blomst.
Men den blomst er i fare for at visne.
Europa står i en skæbnestund.
Der er krig på det europæiske kontinent, og Vladimir Putins mål er klart og tydeligt, nemlig at den vestlige verdensorden skal væltes, og det er det samme mål, de har i Nordkorea, i Iran og i Kina.
Vestens blomst skal ikke bare visne, nej, den skal rives op med rødder.
De kigger ind på Europa og på Vesten og fornemmer en aftagende styrke og en svigtende selvtillid.
Så hvis man skal gøre det helt kort, ser Vestens fjender et Europa, som har sine bedste dage bag sig, men sådan behøver det ikke at være.
Europa behøver ikke at have sine bedste dage bag sig.
Vestens blomst behøver heldigvis ikke at visne bort, og lige ved EU's østlige grænse, i Ukraine, finder vi det første sted, hvor Europa kan vise, at vi ikke er visnet endnu.
Tilbage i 2014, da vi i Vesten så passivt til, at Putin annekterede Krim og invaderede dele af Donbass,
Men fordi det ukrainske folk forsvarede sig selv heroisk, mindede de os om, at man ikke bare behøver at dukke nakken for den stærke mand.
De indgød et håb i os.
Men i det store billede bliver Europa ved med at halte efter udviklingen.
Hjælpen kommer for lidt, for sent og for nølende.
Det endte så på 300.000, og det var ikke, fordi vi ikke fik produceret mere.
Det var bare, fordi vi valgte at eksportere en stor del af det, vi producerede, ud i verden, så vi kunne tjene penge, i stedet for at hjælpe ukrainerne.
Til gengæld har Nordkorea på 1 måned formået at levere 1 million artillerigranater og raketter til Rusland, og på den måde har et fattigt kommunistisk regime – på 1 måned – leveret mere, end hvad alle EU-lande formåede tilsammen på 12 måneder.
Det er for dårligt.
Vi både må, kan og skal hjælpe ukrainerne langt mere.
I starten af krigen blev det set som et uhørt synspunkt, hvis man foreslog, at man skulle sende enten kampvogne eller kampfly til Ukraine frem for madpakker og regnjakker.
For tænk, hvis man nu provokerede Rusland.
Det skulle vi da for alt i verden undgå.
Men som tiden gik, indså vi, at det faktisk var helt legitimt, og at det var i vores egen interesse at hjælpe ukrainerne med tungere våben.
Og gennem de sidste 2 år har tendensen entydigt været, at de beslutninger, der fremstår utænkelige og drastiske i dag, ofte viser sig at være de nødvendige beslutninger i morgen.
Anders Fogh Rasmussen har for nylig foreslået, at NATO bruger de luftforsvarssystemer, som vi har i Polen og i Rumænien, til at danne sådan en no-fly-zone, et skjold, over det vestlige Ukraine, og det er jo et forslag, der i hvert fald i dag fremstår utænkeligt.