Morten Messerschmidt (DF), 2023-12-19:
Tak, formand.
Jeg kan ikke lade være med at notere mig den røde tråd, der synes at gå igennem det Radikale Venstres forhold til historien, som altid handler om, at man skal strække våben, at man ikke skal kæmpe, men tro på det bedste i forhandlingen.
Hvis man havde fulgt Radikale Venstres anbefaling for 100 år siden, var Sønderjylland aldrig vendt hjem og var blevet dansk.
Havde man fulgt Radikale Venstres anbefalinger for 85 år siden, havde hele Europa været tysk.
Og jeg tør sige, at hvis Israel lytter til Radikale Venstre i dag, findes landet om føje tid slet ikke.
For selv om vi alle sammen kan være bestyrtede over de voldsomheder, der er foregået på begge sider af hegnet, er der ikke desto mindre én fuldstændig definerende og afgørende forskel på de angreb, der henholdsvis rettes mod vest og mod sydøst, og den forskel er forsættet.
Første gang jeg befandt mig i Israel, var i 2005 lige uden for Gaza i Sderot, hvor massakren i øvrigt bl.a. fandt sted den 7. oktober.
Jeg husker at blive forevist quassamraketter, som netop havde ramt en børnehave.
Det var ikke, fordi afsenderen specifikt ønskede at ramme en børnehave, for tidligere på ugen var det et ældrecenter, der var ramt, og en stribe andre områder rundtomkring i Sderot havde også fået sin andel af raketterne.
Nej, det eneste forsæt, afsenderen havde, var at slå jøder ihjel, fordi de var jøder.
Så er det jo rigtigt, at i den modreaktion, vi den seneste måneds tid har set, er der også civile palæstinensere, som er blevet ramt.
Det er alt sammen sket enten ved det uheld, som desværre er krigens ulykkelige følgesvend, eller ved at Hamas som de uhæderlige typer, de er, bruger civile som skjold, i øvrigt imod krigens love, hr. Christian Friis Bach.
Den helt afgørende forskel her er, hvad det er, man ønsker.
Hamas, som hviler på det palæstinensiske folks frie valg, har ét ønske, nemlig et jødefrit Mellemøsten.
Israel har ét ønske, nemlig at få lov til for blot en gangs skyld i verdenshistorien at leve i sin egen stat i fred og skabe det fantastiske samfund, som vi ved den jødiske befolkning er i stand til.
Og hvis man var i tvivl, kan man gå tilbage og se billederne af Gaza i 2005, inden det blev overdraget til palæstinenserne.
Det var som en Edens Have: frugtbare plantager, højtudviklede samfund, glade mennesker, børnehaver og torve, hvor man kunne sidde og nyde sit familieliv.
Derfor tror jeg, at det, selv om det kan virke paradoksalt sådan her ganske kort tid før den måske største kristne fest, hvor vi i vores del af verden fejrer, at Guds søn, Messias, er kommet til verden, i lyset af 7. oktober i dag kan give mening at sige, at efter terrorangrebet den 7. oktober er vi alle jøder.
Der er tale om jøder i den forstand, at vi er i samme båd, at vi deler skæbne, og at vi deler livsvilkår med det jødiske folk.
Det er ikke nyt.
Jeg tror, det var under Christian IV, at jøderne blev budt velkommen til Danmark, først fra Portugal og Sydeuropa, siden også fra Østeuropa, og siden har det været et fuldstændig gnidningsfrit, harmonisk, lykkeligt, folkeligt fællesskab, fordi hele vores verden, alt det, som vi i dag er en del af, alt det, som udgår fra renæssancen, med demokrati, den frie forskning, kønnenes ligestilling osv. hviler på det fælles jødisk-kristne åndsgrundlag.