Lotte Rod (RV), 2025-04-09:
Tak for det.
Tusind tak for en meget fin og opbyggelig debat.
Jeg er vokset op i Aabenraa på sådan en stille villavej, hvor vi var en flok unger, som løb og legede på vejen.
Vi tegnede med kridt, vi sjippede, vi stod på rulleskøjter, vi cyklede, og vi kravlede i træer.
Jeg husker det, som om vi altid var derude på vejen, medmindre man lige var løbet hjem til nogen for at få noget at spise.
I dag er jeg så selv forælder, og der er ikke nogen børn at sende mine børn ud til.
For på en generation er legen på vejen forsvundet rigtig mange steder.
Det har ellers været sådan, at legekulturen jo gik i arv fra generation til generation, ved at de små børn kiggede på de store børn og dermed lærte, hvordan man gjorde.
Men nu er de store børn væk, fordi de gik ind på værelset og kiggede på skærmen i stedet for, og det skal vi have gjort noget ved.
For vi ved fra forskningen, at børn i dag leger mere med deres forældre, end de leger med deres venner.
Vi ved, at børn holder tidligere op med at lege.
Vi ved, at især mange drenge faktisk ret sjældent er rigtig sammen med deres venner.
Der er i dag lærere, som ikke kan cykle på tur med deres klasse, fordi der er for mange børn, som ikke er cykelsikre nok.
Så på den ene side vil jeg jo gerne have gode børnehaver, gode skoler og gode fritidshjem, men jeg tror på den anden side også, som jeg startede med at sige, at det er rigtig vigtigt, at vi også gør noget hos os forældre i lokalsamfundene og gør noget i forhold til vejen.
For børn lærer noget af det vigtigste i legen, og derfor går det ikke, at børn i dag leger så meget mere overvåget og mindre risikofyldt.
For når børn leger med forældre og har dem lige ved hånden og har faldunderlag under fødderne, går de glip af en masse selvstændighed.
Jeg tror, at alle forældre til børn har prøvet de der lørdag formiddage, hvor børn næsten ikke kan komme til, fordi der er så mange forældre.
Der er bare en helt særlig frihed og helt særlig selvstændighed i selv at kunne løbe ud og lege, og der opstår et helt særligt fællesskab og ansvar, når de små børn lærer af de store børn.
Et af de billeder, som sådan har brændt sig lidt fast i mit hjerte, stammer hjemme fra kulturnatten i Kolding, hvor gymnastikforeningen havde rullet de der røde måtter ud, og hvor senioridrætten lidt længere nede ad vejen var i gang med at spille dart; altså, det er det der fællesskab, der opstår, når man er sammen på den måde.
Jeg ved jo godt, at det ikke opstår, bare fordi vi ændrer en regel og gør det nemmere at sætte et skilt op, men jeg tror alligevel, at det betyder noget.
For forældre er mere beskyttende i dag.
Altså, kulturen har ændret sig.
Derfor tror jeg, at det betyder noget, at vi hjælper til med at skabe en kultur, hvor det er normalt, at børn kan lege på villavejene, og hvor bilerne jo så er vant til at køre forsigtigt og vente på, at børnene lige trækker ind til siden.
Det er nemt og billigt i dag at købe skiltet – det kan man bare gøre på nettet – men til gengæld er det virkelig svært at finde ud af, hvordan man får lov, og som vi har været inde på ad nogle omgange nu, er det slet ikke muligt at få lov, hvis man har en kantsten.
Der er også flere af mine radikale kommunalpolitikere, som har haft fat i mig.
De siger, at reglerne for, hvad der skal til for at spærre gader af for at lave aktiviteter i weekenden, er besværlige.
Jeg synes derfor, at der er god grund til, at vi får kigget reglerne igennem, og lige så vigtigt, at vi igangsætter en form for kampagne for at fremme legen på vejen.
Vi så det jo lidt med frihedsforsøgene i daginstitutioner og skoler.
Det viste sig, at det i virkeligheden ikke var særlig mange regler, man havde brug for at blive sat fri for.
Det vigtige var, at man fik friheden, og at man fik ejerskabet, og så var der alt muligt, der kunne lade sig gøre.
På samme måde håber jeg jo, at vi sammen kan skabe en bevægelse, som giver lokalsamfundene frihed og ejerskab til at skabe liv, leg og fællesskab i gaden.