Astrid Krag (S), 2019-11-26:
Jeg vil gerne starte behandlingen af beslutningsforslaget her i dag med at takke Dansk Folkeparti for at sætte fokus på indsatsen for anbragte børn og unge, for alle børn fortjener en tryg og god barndom.
Og som samfund har vi et særligt ansvar for, at et udsat barn ikke bliver en udsat voksen.
Det ansvar løfter vi ikke godt nok i dag.
Jeg bakker derfor også fuldstændig op om formålet med og intentionen bag beslutningsforslaget.
For selvfølgelig skal retssikkerheden være i orden.
Børnene skal inddrages i beslutningerne, og indsatser og opfølgning skal ske inden for tidsfristerne, ikke kun fordi loven siger det, men fordi det er hele forudsætningen for at sætte tidligere ind og sikre børn en god og tryg opvækst, når deres forældre ikke er i stand til at tage ordentligt vare på dem.
Derfor er det stærkt bekymrende, at der ifølge de nyeste tal fra Børnesagsbarometeret er så mange fejl i kommunernes sagsbehandling i anbringelsessager.
For det er endnu et svigt af udsatte børn og unge, når der ikke holdes børnesamtaler inden afgørelse i sagen, eller når der f.eks. ikke følges godt nok op på, om den hjælp, de får, rent faktisk virker.
Det skal ikke være fejl i paragraffer eller sagsbehandling, der gør, at børnene ender i en slags limbo, hvor der ikke er styr på og ro omkring deres ståsted i livet på det sted, de kan kalde deres hjem.
Derfor skal vi til bunds i problemerne med mangelfuld sagsbehandling, så udsatte børn og unge får den rette hjælp.
Kvaliteten af indsatsen på anbringelsesområdet skal løftes.
Når en kommune vælger at anbringe et barn, påtager samfundet sig en forældreopgave.
Her er det anbringelsesstedernes opgave at skabe et hjem og et godt børneliv for børnene.
Børnene skal mødes med kram og med den omsorg, der hører sig til i et trygt og godt hjem, og med hverdagssnak over middagsbordet.
Og har de brug for særlig støtte, skal de voksne have de rette faglige kompetencer.
Men i dag er kvaliteten på døgninstitutioner og opholdssteder alt for svingende.
At det er sådan, at en anbringelse på en døgninstitution eller et opholdssted for ofte ikke føles som et hjem for de anbragte børn og unge, er et problem.
Den seneste trivselsundersøgelse viser f.eks., at det kun er 28 pct. af de anbragte børn og unge på døgninstitutionerne, der føler sig hjemme der, hvor de er anbragt.
Vi har sammen med udmøntningen af reserven for 2020 taget de første skridt hen imod at blive klogere på, hvor skoen trykker.
Derfor ser jeg også meget frem til den undersøgelse af kommunernes anbringelsessager, som vi sammen har aftalt, og jeg er glad for, at vi i aftalen om reserven har fremhævet den kulegravning af reglerne og den kommunale praksis på området, som regeringen og KL har sat i gang.
De to undersøgelser kan tilsammen bidrage til et overblik over nogle af de udfordringer, der er i sager om anbringelse uden samtykke, f.eks. i forhold til retssikkerhed og inddragelse af børnene.
For det skal ikke være reglerne, der står i vejen for den bedst mulige indsats over for udsatte børn og unge.
Det er et vigtigt indsatsområde, men det løser langtfra problemerne, for alt for mange anbragte børn og unge oplever ustabilitet og uro i deres anbringelse, på trods af at de i særlig grad har behov for et trygt og stabilt hjem.
Og anbragte børn og unge træder alt for tydeligt frem i kedelige statistikker.
Halvdelen af de hjemløse unge har været anbragt, hver fjerde tidligere anbragte mand har været i fængsel før det 30. år, og kun en fjerdedel af unge med anbringelsesbaggrund har fået en ungdomsuddannelse som 25-årig.
Og sådan kunne jeg desværre blive ved – man kunne slå ned i selvmordsstatistikker og andet.
Hvis vi skal gøre op med de triste statistikker for anbragte børn og unge, hvis vi skal lykkes med at give dem et bedre liv, skal vi gå mere grundlæggende til værks.
Jeg har talt med både nuværende og tidligere anbragte børn og unge, en lang række organisationer, praktikere, tænketanke og eksperter, og jeg er ikke fuldt ud færdig med at danne mig et overblik over udfordringerne på området, men der begynder at tegne sig et billede.
Først og fremmest bekymrer det mig, når de fleste anbringelser uden samtykke i dag sker blandt store børn, men kun meget få bliver anbragt som helt små.
Jeg tror ikke på, at det skyldes, at problemerne først opstår, når barnet bliver teenager.
Jeg tror, at det først er dér, de bliver opdaget.
De børn skulle have haft den rette hjælp langt tidligere.
Og for nogle vil en anbringelse uden for hjemmet på et tidligere tidspunkt være den rette hjælp, så problemerne ikke vokser sig så store, at børnene risikerer at blive skadet for livet.
Hvis ikke forældrene kan tage ordentligt vare på deres børn, skal de ikke længere have det ansvar.
Her skal samfundet tage over, så udsatte børn får den omsorg og nærhed fra stabile voksne, som alle børn fortjener.
Nej, økonomiske uoverensstemmelser eller på anden vis uoverensstemmelser, der ikke har noget at gøre med et behov hos barnet og et ændret behov hos barnet, vil jo ikke falde inden for det her.
Men lad os få det uddybet, og I kan stille nogle spørgsmål og få svar, og det kan også blive optrykt sammen med lovforslaget, og det vil jo være en god måde at få de bekymringer, der måtte være, manet i jorden.
Så vil jeg da sige, at der jo ikke er noget i det her lovforslag – som jeg også sagde til Dansk Folkepartis ordfører – der ændrer ved hele det fundament, som anbringelsessager går på.
Jeg skrev faktisk ned, at ordføreren sagde i sin tale, at de her forgæves anmodninger om hjemgivelse kan undgås, hvis man har et ordentligt samarbejde, og derfor handler en del af lovforslaget her jo også om at sikre bedre belysninger af forældrekompetencer bl.a., og det, at man skal tilstræbe et samarbejde, er jo et fundament, som det her lovforslag også hviler på.