Nanna W. Gotfredsen (M), 2024-05-07:
Tak for ordet, formand.
Jeg burde måske bare være glad og jublende, for jeg har kæmpet den her kamp siden maj 2008, hvor det blev sat i værk, og nu giver vi så lidt mere plads til dem, der er så forsvindende lidt plads til, ved at udvide frizonerne, og vi præciserer også endeligt advarselsreglen.
Det er altså det, jeg har kæmpet for i 16 år.
Alligevel har jeg det lidt, som jeg havde det den 3. november 2007.
Sundhedsministeren hed hr. Lars Løkke Rasmussen, og han stod pludselig som sundhedsminister og sagde: Nu gør vi det.
Og det sagde han om ordination af diacetylmorfin, også kaldet heroin.
Sådan er det.
Derfor var den 3. november 2007 også en dag med blandede følelser.
Advarselsreglen trådte i kraft den 1. juli 2007, og jeg medgiver, at bestemmelsen i forhold til betjente osv. var håbløst formuleret.
Gadejuristen prøvede dengang først med hvide kort at informere om folks rettigheder i den her forbindelse, så prøvede de med gule kort og andre fulgte trop.
Der var samråd på samråd, indkaldt primært, og tak for det, af Enhedslistens fru Pernille Skipper og fru Karina Lorentzen Dehnhardt, som også har kæmpet den her kamp.
Tusind tak for det.
Dagbladet Information har skrevet artikel efter artikel, men lige lidt har det hjulpet, desværre.
Vi skulle have en regering hen over midten, altså rød, blå, lilla, før det lykkedes.
Det er simpelt hen næsten ikke til at holde ud, men nu er vi her.
Igen tak til SF, til Enhedslisten og også til Liberal Alliance, som særlig gik om bord fra 2014 og frem.
Det har bare ikke været nok.
Nu sker det, og det er så fantastisk, selv om jeg godt kunne ønske mig mere, end vi får nu.
Det er ministeren klar over.
Men alligevel vil jeg gerne sige tak til ministeren for at lytte og holde ud.
Jeg har nok været lidt småirriterende, f.eks. når ministeren sad i en flyvemaskine, som nærmest skulle lette, før jeg holdt op med at insistere på en samtale, og jeg bliver nok ved med det.
Så meget for min beklagelse.
Det er ikke bare mig, der mener det; det er også en række gode betjente, som finder det fuldstændig horribelt at konfiskere stofbrugernes næste fix, for de ved jo godt, at det afstedkommer øget kriminalitet for at få skaffet penge; det afstedkommer stimuleret illegal stofhandel.
Så med det, de gør, når de konfiskerer stoffet, fremmer de alt det, vi ikke vil have.
Jeg er helt på linje med professor Nils Christie, som i 1984 skrev: Meget ville være vundet, hvis vi slet ikke havde nogen stoffer og ingen alkohol og ingen tobak og ingen sukker osv., men så god er verden bare ikke.
Faktum er også, hvis vi tager f.eks. cannabis, at rigtig mange nyder cannabis, men bryder sig ikke om alkohol.
Og så er der nogle få, der selvmedicinerer ekstremt i forbindelse med smerte og lidelse.
Med diacetylmorfinbehandlingen, dvs. heroinordinationen, fra 2010 og med fixerummene er vi lykkedes med at opnå noget, som ikke er lykkedes andre steder, nemlig at holde dødeligheden nede – på et højt, men stabilt niveau – hvor den er eksploderet andre steder.
Det, vi så sidste år, var, at dødstallet igen begyndte at stige, og vi deler bekymringen i øjeblikket for børn og unge i forhold til opioider; det gør vi på tværs herinde.
Og man har lyst til at sige: Lad nu være; det er livsfarligt, vil I ikke godt lade være.
Det er ikke nok.
Jeg håber, vi kommer lidt videre i værdighedsarbejdet, væk fra bare den politiske samtale, så man får den oplyste samtale.
Nils Christie skriver nemlig også i 1984: Den farligste brug af narkotika er den politiske brug.