Kristian Jensen (V), 2017-05-04:
Når nu fru Kirsten Normann Andersen i sin begrundelse for forespørgslen nævner Rigshospitalets fødeafdeling, glæder jeg mig til, at fru Kirsten Normann Andersen i sin ordførertale vil lave en nøje gennemgang af, hvilke ressourcer der er til Rigshospitalets fødeafdeling, i forhold til hvor mange fødsler der har været og hvilken historisk udvikling der har været over tid.
Det glæder jeg mig til at få genfortalt af fru Kirsten Normann Andersen heroppe fra Folketingets talerstol.
I mellemtiden vil jeg sige, at jeg er blevet bedt om at redegøre for, hvad jeg kan oplyse om forhandlingerne.
Det gør jeg selvfølgelig gerne, men jeg står lidt i den samme situation som sidst, SF stillede mig en forespørgsel, og det var forespørgslen om forhandlingerne om den kommunale økonomi, nemlig at forhandlingerne ikke er gået i gang endnu.
Det er jo sådan, at forhandlinger, der foregår mellem regeringen og en ekstern part, foregår lige præcis mellem regeringen og den eksterne part, og vi har derfor en situation, hvor jeg med Danske Regioner og deres forhandlingsstab skal drøfte, hvorledes økonomien skal være.
Derfor er det begrænset, hvad jeg i dag kan berette om en kommende aftale, for en aftale indebærer, at der er to parter, der er blevet enige.
Men jeg vil på linje med tidligere i det følgende redegøre for de overordnede rammer for de kommende økonomiforhandlinger.
Udgangspunktet for økonomiforhandlingerne om de samlede rammer for den offentlige økonomi og regionernes økonomi for 2018 skal fastsættes under hensyn til den økonomiske udvikling.
Ser vi samlet set på dansk økonomi, kan vi konstatere, at vi lige nu er inde i et opsving med tiltagende vækst, faldende ledighed og kraftig fremgang i beskæftigelsen.
Vi har i hvert af årene efter 2009 haft vækst i vores BNP.
Den private beskæftigelse stiger kraftigt, og ledigheden er på det laveste niveau i 40 år, hvis man ser bort fra 2007 og 2008, hvor dansk økonomi var overophedet.
Det er grundlæggende en positiv udvikling og noget, vi skal glæde os over, ikke mindst da det samtidig betyder, at flere og flere kommer i job og dermed også overgår fra offentlig forsørgelse til selvforsørgelse.
Det er stadig vigtigt at understrege, at vi fortsat har underskud på de offentlige finanser, og at det, selv om fremgangen i dansk økonomi isoleret set styrker den offentlige saldo, er det en bunden opgave, at vi i de kommende år gradvis reducerer underskuddet.
Det er ikke mindst nødvendigt
set i lyset af den demografiske udvikling, vi kan se, med flere ældre og færre til at stå for forsørgelsen i de kommende år
Det er her vigtigt at understrege, at regeringen ønsker at føre en ansvarlig økonomisk politik.
Det betyder også, at finanspolitikken skal tilrettelægges herefter.
Der er på nuværende tidspunkt behov for tilbageholdenhed i finanspolitikken, så den økonomiske politik passer til konjunkturerne.
Vi skal nemlig sikre, at vi får et holdbart opsving i dansk økonomi, og vi skal imødegå risiciene for overophedning og flaskehalse på arbejdsmarkedet.
Som jeg har sagt før, skal vi ikke tilbage til 00'erne, hvor krisen blev forværret, fordi vi oplevede en periode, hvor de offentlige udgifter løb løbsk.
Samtidig er det regeringens ambition, at de samlede offentlige udgifter skal udgøre en mindre andel af samfundsøkonomien.
Regeringen har som mål, at basisvæksten i det offentlige forbrug som udgangspunkt skal udgøre 0,3 pct.
Hertil kommer de prioriteringer, som bliver mulige på grund af reformer, f.eks. en SU-reform.
Reformer skal være med til at omstille den offentlige sektor, så den bidrager der, hvor der er mest brug for den.
Samlet set er budskabet, at de økonomiske rammer for den offentlige sektor i de kommende år vil være stramme, også selv om vi lykkes med at øge prioriteringsrummet yderligere gennem reformer.
Tilbageholdenhed er et nødvendigt vilkår, da en sund offentlig økonomi er en forudsætning for, at vi kan skabe vækst og udvikling i hele Danmark.
Det er også nødvendigt for, at vi fremover har muligheden for at bevare et stærkt velfærdssamfund.
I forhandlingerne om regionernes økonomi er det selvfølgelig også vigtigt at se på den samlede økonomiske situation på sundhedsområdet og for regionerne.
Der er ingen tvivl om, at sundhedsområdet er et område, der bliver prioriteret højt af regeringen.
I 2016 tilførte V-regeringen sundhedsområdet 2,4 mia. kr., hvoraf regionerne fik langt størstedelen, herunder – til orientering – til stigende udgifter til medicin.
Derudover indgik i finansloven for 2017 en Kræftplan IV, hvor der samlet set bliver afsat knap 15 mia. kr. for 2017-2020, bl.a. med det formål at øge kapaciteten til diagnostik og behandling i regionerne.
Ser vi endelig ned i regionernes regnskaber for 2016, kan vi se, at det også ser ganske fornuftigt ud.
Regionernes regnskaber for 2016 er således ca. 300 mio. kr. under budgettet for 2016 på cirka ca. 107,7 mia. kr.
Det er faktisk et mindreforbrug, der er større end det mindreforbrug, der var i 2015.
Samtidig er der ikke længere indikationer på et markant tryk af medicinudgifter og aktivitetsstigninger på sygehusene, som det har været tilfældet i tidligere år.
Det dæmper presset for yderligere midler til sygehusene.
Det skal sammenholdes med de muligheder, der er, for bedre kapacitetsudnyttelse og bedre arbejdsgange.
Bl.a. bliver de nye supersygehuse færdige i de kommende år, og det betyder store, ekstra gevinstmuligheder, fordi de nye byggerier gør det muligt at tilrettelægge patientbehandlingen meget bedre til gavn for patienter, men også til gavn for økonomien.
Det samlede billede er derfor en rolig og afdæmpet udgiftsudvikling.
En anden væsentlig del af regionernes økonomi vedrører investeringer.
Det omfatter bl.a. de kvalitetsfondsstøttede sygehusbyggerier, de såkaldte supersygehuse, hvor der frem mod 2022 samlet set er prioriteret investeringer for mere end 48 mia. kr.
Byggerierne er af høj kvalitet, da de udgør hjørnestenen i den fremtidige organisering af vores sundhedsvæsen, og de senere år har regionernes anlægsrammer derfor også været historisk høje.
Men byggerierne stiller krav, stiller store krav om ansvarlighed fra regionernes side, så vi får nogle realistiske afløbsprofiler.
Det skyldes som tidligere nævnt, at der er behov for tilpasninger, der er i tråd med en fornuftig stabiliseringspolitik og tilpasset konjunktursituation.
Dertil kommer, at der aktuelt er en samlet udfordring med at nedbringe de allerede planlagte offentlige investeringer i bygninger og anlæg til de finansierede niveauer i den fremskrivning, der er, eller sagt på en anden måde: Da regeringen overtog regeringsmagten i 2015, var der planlagt anlægsbyggerier for 5 mia. kr. mere, end der var finansieret, og det bliver man nødt til at justere ned, medmindre man kan skaffe ny finansiering ved at udvide råderummet gennem reformer.
Budskabet er altså, at regionerne må bidrage til at nedbringe de offentlige investeringer til et holdbart niveau og prioritere kvalitetsfondsstøttede byggerier på et realistisk niveau.
Den økonomiske prioritering af sundhedsvæsenet går hånd i hånd med et krav til regionerne om at modernisere og realisere muligheder for effektiviseringer.
Sundhedssektoren er kendetegnet ved en betydelig teknologisk udvikling, nye behandlingsmetoder, nye sygehuse og ny medicin.
Det giver grundlag for at løse opgaverne bedre og billigere.
På sundhedsområdet er redskabet et krav om samlede produktivitetsforbedringer på 2 pct.
Det understøttes af en række analyser af grundlaget for effektiviseringer og omprioriteringer.
Så er der lavet en analyse af administrationen af regionerne, der indikerer, at andelen af administrativt personale er stigende og udgør en stadig større del af det samlede personale.
Derfor er bedre kapacitetsudnyttelse, bedre indkøb og en omprioritering af administration til patienternes sundhed væsentlige temaer for økonomiforhandlingerne.
Der er aktuelt en del debat om styringen på sundhedsområdet, herunder har flere parter været ude for at kritisere produktivitetskravet.
Bare for at få det slået helt fast: Sundhedsområdet er et centralt fokusområde for regeringen, og vi tager ingen penge fra sygehusene – tværtimod.
Tværtimod tilføres de løbende nye penge og flere penge, så det er en stor misforståelse, hvis nogen tror, at produktivitetskravet og aktivitetsstyringen handler om at tage penge fra nogen.
Produktivitetskravet og aktivitetsstyringen skal understøtte, at de gevinster, som bl.a. kommer fra nye teknologier og nye, bedre behandlingsformer også realiseres.
Når det er sagt, skal vi selvfølgelig udvikle og forbedre styringen.
Kan vi f.eks. indrette taksterne, så de bedre tager højde for det samlede forløb for en patient frem for betaling for den enkeltes sygehusbesøg, eller kan vi forpligte både sygehus og almen praksis til at levere det, der samlet set er til størst gavn for patienterne?
Det er noget, vi undersøger, og det er derfor, at regeringen nu igangsætter en samlet gennemgang af styringen på sundhedsområdet.
Det gør vi for at sikre, at rammerne for udvikling af sundhedsområdet er på plads.
I arbejdet kommer vi til at belyse, hvad der virker i den nuværende styring, og hvad der kan forbedres.
Det er altså ikke en lille opgave, der tages fat på, og derfor er det vigtigt for mig at understrege, at målet for regeringen i højere grad er kvalitet frem for en tidsmæssig styring.
Det betyder, at vi i vores samarbejde med Danske Regioner vil gå aktivt ind for at søge en model, som lever op til både Danske Regioners holdning om at finde andre og bedre styringsredskaber, men som samtidig også giver en garanti for, at man reelt har hånd i hanke med økonomi og styring.
Afslutningsvis vil jeg understrege, at vi ser frem til de kommende forhandlinger med Danske Regioner.
Sundhedsområdet er som nævnt en vigtig prioritet for regeringen, hvilket vi har vist ad flere omgange med de initiativer, vi har taget, og de midler, vi har tilført.
Derfor skal vi sammen med bl.a. Danske Regioner sikre, at vi får mest muligt sundhed for pengene.
Det er centralt for en fortsat udvikling af vores sundhedsvæsen til gavn for patienterne.