Ole Birk Olesen (LA), 2026-01-08:
Vores folkestyre bygger både på regler og strukturer og på kultur og normer.
Regler og strukturer er sådan noget som valgloven, og det er forretningsordenen for Folketingets arbejde.
Ligesom der står i, jeg tror det er Jyske Lov, kan man sige, at hvis enhver kunne gjorde, hvad man måtte og holdt sig til sit eget, så behøvede man ingen lov.
Hvis vores kultur altid var fuldstændig rigtig, behøvede vi heller ikke nogen regler for Folketingets arbejde.
Men nogle gange oplever vi bare, at kulturen skrider, og så begynder vi at se behovet for at lave regler i stedet for.
Et af de kulturer, vi har herinde, er f.eks., at alle under førstebehandlingen går op på talerstolen.
Der er mange partier, der sjofler førstebehandlinger og ikke gå herop, især de mindre partier, som mener, at de har en undskyldning, og selv om de egentlig har forholdsvis mange folketingsmedlemmer, så er der alligevel nogle af dem, der mener, at de ikke behøver være her til til førstebehandlingen.
Det er en kultur, vi har, at det skal man, fordi man skal gå op på talerstolen og forsvare sin senere stemmeafgivning og sit synspunkt.
Så kan andre folk skyde på en; man kan stille kritiske spørgsmål til folks stemmeafgivning, og man kan kræve svar på sine kritiske spørgsmål.
Det er derfor, vi har den kultur.
Så er det så til gengæld sådan, at vi løber igennem anden- og tredjebehandlinger her i salen, for der er vores kultur sådan, at vi så ikke går op på talerstolen igen og siger, hvad vi allerede har sagt under førstebehandlingen; altså, det er jo blevet sagt, og man har haft mulighed for at stille kritiske spørgsmål.
Man går heller ikke på talerstolen og siger: Nu vil jeg gerne tale igen, og jeg synes egentlig, at det er for dårligt, at alle de andre ikke også går op på talerstolen.
Det ser vi også rigtig tit, altså at der er nogle, der går på talerstolen under tredjebehandlingen og hævder, at det er meget problematisk, at de andre ikke går på talerstolen under tredjebehandlingen, selv om de har været på talerstolen under førstebehandlingen og har argumenteret for deres synspunkt.
Men vi har en tredje behandling, for det kan jo være, at der også er sket noget nyt, og så kan man jo gå op og kommentere på det nye, der er sket.
Eller man har skiftet holdning, og så kan man kommentere på, hvorfor man har skiftet holdning.
Men det er alt sammen kultur, som nogen så forbryder sig imod for bare at få taletid en gang til.
Det er jo voldsomt irriterende, men vi er da heldigvis ikke nået derhen, at vi siger, at så skal vi indskrænke taletiden ved tredjebehandlinger.
Det ville jeg ikke foreslå.
På samme måde med ændringsforslag.
Hos nogle partier er der i hvert fald en eller anden forståelse om, at hvis man har lavet et ændringsforslag, som det kun er ens eget parti, der stemmer for, så behøver man ikke nødvendigvis at have en afstemning om det i salen.
Så konstaterer vi bare i udvalgsbehandlingen, at det er der jo ikke flertal for, så det behøver vi ikke at stemme om.
Andre ser det som en mulighed for at gå på talerstolen igen og tale om sit ændringsforslag og få det til afstemning osv.
Det er også okay, hvis det sker inden for en eller anden norm og en kultur, og hvis det ikke misbruges.
Men i et forsøg på at indføre regler for det her, fordi normerne ser ud til ikke at blive overholdt så meget, så har Folketinget forsøgt at skrive i forretningsordenen, at man kun kan få ændringsforslag til afstemning, hvis mindst 17 mandater vil have det.
Det har vi så arbejdet med i noget tid, og Liberal Alliances folketingsgruppe har konkluderet, at det ikke er et vellykket forsøg.
Så vi støtter beslutningsforslaget her om, at det skal afskaffes, fordi vi ikke synes, at det fungerer.
Vi synes ikke, at redskabet står mål med intentionen.
Vi synes, at man skyder gråspurve med kanoner med det her, og vi synes, at det alligevel er sådan, at vi har cirka lige så mange afstemninger, fordi det er forholdsvis nemt for et enkelt folketingsmedlem at få 16 andre folketingsmedlemmer til at sige: Ja, du skal da have det til afstemning.
Derfor ser vi ikke værdien af det, og vi synes også, at det er at skyde gråspurve med kanoner.
Men det ændrer ikke på, at jeg gerne vil appellere til, at man iagttager, at folketingsarbejdet ikke kun handler om struktur, om regler, men også handler om normer, og at man ikke behøver gøre alt det, man har ret til, hvis man ikke synes, det er berettiget at gøre det.
Ja, men jeg knytter det ikke nødvendigvis til det, om der bliver stemt om ændringsforslaget i Folketingssalen eller ej.
Selve den handling, at man stemmer ved at trykke på knapper nede i Folketingssalen, giver ikke et stort bidrag til det gode, som fru Theresa Scavenius taler om, i forhold til det blot at have en behandling af ændringsforslaget i udvalget og konstatere, hvordan flertallet i Folketinget vil være.