Christian Langballe (DF), 2019-03-01:
Tak for ordet, og tak for debatten.
Jeg vil godt sige noget principielt i forhold til det her lovforslag, som jeg har fremsat.
Man kan jo gå ud fra som en grundlæggende menneskelig eksistentiel sandhed, at døden sjældent er en velkommen gæst, men at den er kommet for at blive, og derfor har vi bedemænd, som vi betaler for at hjælpe os med det praktiske i forbindelse med dødsfald, når vi begraver og bisætter vore kære.
Det er jo ikke blot sådan en bevidstløs pragmatisme eller kold teknikalitet, det drejer sig om, hvor det blot handler om at bortskaffe den afdøde på den mest rationelle og billigste måde.
For langt de fleste pårørende udtrykker begravelsen en sidste kærlighedserklæring, hvor man ærer den døde.
Det er et smukt træk ved den menneskelige eksistens, at vi ærer de døde, og det afgørende er, at begravelse, bisættelse, eller hvad det end måtte være, foregår på en så værdig måde som muligt.
Det er i den forbindelse rimelige og nødvendige krav, som vi kan og bør stille til bedemændene, nemlig at bedemændenes arbejde er omgærdet med respekt og ærbødighed for den afdøde og for de pårørende.
Heldigvis er det sådan med langt de fleste bedemænd, men der er også brodne kar eller – for nu at sige det direkte – rådne æbler i bedemandsbranchen.
Der kan opregnes forskellige tilfælde af uhyrligheder, der foregår derude.
Det er få – ja, jeg ved det godt – men der burde faktisk slet ikke være nogen.
Derfor har jeg foreslået en autorisationsordning, der gælder alle bedemændene, og som tilsikrer, at bedemændenes arbejde foregår med værdighed og respekt.
Sådan som det er i dag, kan man jo bare gå ind fra gaden og blive bedemand.
Jeg er faktisk ikke tilhænger af, at man påfører danskerne unødvendige regler eller regulativer, men i dette forhold synes jeg regulering er rimeligt.
I Kristeligt Dagblad kunne man her til morgen meget dramatisk læse, at dette lovforslag fra DF hang i en tynd tråd.
Lad mig lige få sat en ting på plads.
Det drejer sig ikke om dramatik, sådan at man befinder sig oppe i det der høje leje.
Jeg er ligeglad med, om den ordning, som jeg foreslår, hedder en autorisationsordning, eller om man kunne lave en certificeringsordning.
Fred være med det!
Det er jo for mig at se blot semantik.
Jeg ved, at nogle bedemænd har en certificeringsordning, og det er fint for mig, hvis man bygger på noget bestående.
Det, der er formålet med mit forslag, er ikke, at det skal hyldes som et originalt indfald, men at der bliver skabt ordnede forhold på området.
Det er det, jeg er tilhænger af.
Derfor synes jeg nu også – undskyld, minister – at det er mærkeligt med de præmisser, der bliver lagt for diskussionen, som om markedet regulerer alting.
Det gør det altså ikke.
Jeg er tilhænger af det frie marked, men jeg er også tilhænger af, at der skal være nogle ordnede og ordentlige rammer.
Jeg er ikke enig i, at det, hvis man lavede nogle minimumsstandarder, en certificerings- eller autorisationsordning, så ville medføre, at man afskaffede konkurrenceevnen, og jeg er ikke enig i, at det vil skabe karteldannelser – jeg tror ikke på det.
Men jeg tror på, at det, når man sidder i den situation som pårørende, der lige har mistet en kær, så faktisk kan være lidt vanskeligt at finde ud af, hvad man så skal gøre.
Men formålet med det her forslag er, at der så sættes nogle minimumsstandarder, der gør, at man ikke får en behandling, der er uærlig, og så kan man kalde det, hvad man vil.