Astrid Krag (S), 2022-03-15:
Tak for det.
Først og fremmest vil jeg takke ordførerne for en god debat, takke forespørgselsstillerne, sådan hedder det vel, det lidet mundrette ord forespørgselsstillerne, for at have indkaldt til den her forespørgsel.
Jeg kan tage ned, at der i hvert fald er opbakning fra flertallet af deltagerne i debatten til, at det grundlæggende princip om to juridiske forældre fastholdes.
Der er flere, der har refereret til de bekymringer, som Børns Vilkår, men vel sådan set også Mødrehjælpen, har flaget i forhold til børn, der kommer i klemme.
Jeg er jo helt med på, at det ikke er sådan, at der skulle være en eller anden øget risiko for, at man ender i højkonflikt, fordi man har en alternativ familieform til den klassiske kernefamilie, som jeg tror jeg definerede det i min indledning – det er ikke den præmis, der ligger – men når vi laver vores lovgivningsmæssige rammer, kan vi jo bare ikke tage ud af ligningen, at de skal sikre barnet også i de tilfælde, hvor alle de gode intentioner kommer til kort og forældre ikke kan finde ud af at være forældre sammen.
Med det sagt vil jeg sige, at der har været mange ting på banen i diskussionen her – også mange ting, der ligger ud over diskussionen snævert om retlige forældre.
Der har også været rejst spørgsmål, hvor man kan sige, at det at have forældremyndighed giver adgang til nogle af de ting, der er blevet nævnt – lægebesøg, skole-hjem-samtaler, Aula, rejser osv. – ting, som kan aftales mere civilretligt, og arveret, testamente og den slags.
Og på den måde tror jeg egentlig det er rigtig godt, at vi har fået stillet det spørgsmål forud for forespørgslen af fru Pernille Skipper, som vi nu er i gang med at afdække, i forhold til hvad der egentlig er for konkrete barrierer.
For der er jo ikke noget til hinder for, at en social forælder efter aftale med forældremyndighedsindehaveren kan følge barnet til rutineaftaler ved lægen, på skadestuen, til arrangementer i institutionen, på skolen osv., men en del af det her er jo bundet til forældremyndighedsindehaveren.
Sådan reguleres det i lovgivningen, men forældreansvarsloven er en rammelov, og det er jo også derfor, du kan se, eller undskyld, det må man ikke sige, at fru Pernille Skipper her fra talerstolen har refereret, at ministeren her ikke har kunnet give – det er ved at være lidt sent – et endeligt svar på spørgsmålet, for vi bliver nødt til også at indhente den konkrete vurdering hos de ressortansvarlige ministre.
Det er ikke ulovligt for en læge, at det er den sociale forælder, der tager et barn med til lægen.
Jeg vil mene, at spørgsmålet om data alene kan ordnes med en fuldmagt fra forældremyndighedsindehaveren til den sociale forælder, men det har vi brug for at det rette ressort hjælper os med at svare på.
Tilsvarende gælder spørgsmålet om, hvornår der er tale om medicinsk behandling, hvor der vil være nogle klare grænser, i forhold til hvem der kan træffe hvilke beslutninger.
Derfor er vi nu i gang med at besvare det spørgsmål, der er stillet af fru Pernille Skipper, ved at indhente bidrag fra Justitsministeriet, fra Børne- og Undervisningsministeriet og fra Sundhedsministeriet.
Og på baggrund af det vil man jo så have et bedre overblik over, hvordan der ad forskellige andre veje kan sikres løsninger på nogle af de problemer, der bliver rejst her, og man vil dermed jo også kunne få en diskussion på et andet grundlag fremadrettet.
Så jeg vil sige tak for diskussionen.
Jeg tror, at ordføreren for forespørgerne ad et par omgange har sagt, at det her jo er – jeg ved ikke, om det udtryk er blevet brugt – en rejse, altså der har været de her diskussioner og også de diskussioner, som gennem tiden har ført til nogle af de andre forandringer i folks fællesskaber, som jeg også har været igennem i min tale at vi har gennemført, og hvor vi startede med diskussioner et sted, og det synes jeg er rigtig godt.
Jeg vil også bare håbe, at vi så ikke skal diskutere, hvad kan man sige, steder, hvor vi faktisk har bedre muligheder end det, der umiddelbart kan fremstå i den offentlige debat, f.eks. diskussionen om stedbarnsadoption, hvor grænsen på 2½ år kan fraviges, hvis man har haft et etableret samliv, op til at barnet er blevet født, når der har været tale om stedbarnsadoption.
Der er jeg rigtig ked af, at det er det andet billede, der meget ofte fylder i den offentlige debat, for det vil jo betyde, at der går nogle derude og tror, at det er sådan, det er, og vil afholde sig fra at søge om stedbarnsadoption, som de har fuldstændig legitim adgang til, fordi de har haft et fast etableret forhold.
Tilsvarende gælder spørgsmålet om, om der her skulle være forskelsbehandling af homoseksuelle og heteroseksuelle.
Det er jo et spørgsmål om, at man som par uafhængigt af kønssammensætningen i det par har en juridisk retsstilling, fordi vi taler om to juridiske forældre, hvilket man ikke har, når vi er ude i en flerhed af familier.
Det er altså ikke på den måde et spørgsmål om folks seksuelle orientering.
Men med den afrunding vil jeg sige tak for en god debat om et emne, som er kompliceret, og som jeg jo også fornemmer det ikke bliver sidste gang vi diskuterer.
Jeg synes, det er godt, at vi nu i første omgang gennem spørgsmål stillet til mit ministerium af fru Pernille Skipper får indhentet bidrag fra andre ministerier.
Og så vil jeg være helt åben over for, at det sagtens kan give anledning til, at det giver mening at afdække det videre.