Søren Søndergaard (EL), 2016-12-01:
Tak for det.
Jeg vil stadig væk starte med at fastholde, at jeg synes, at det er en lidt underlig debat at diskutere: Hvad nu hvis vi ryger helt ud af Europol, i en situation hvor alle kræfter burde sætte ind på at få en mellemstatslig aftale med Europol, der er så god som mulig.
Altså, det var jo det både justitsministeren og vi alle sammen burde koncentrere kræfterne om.
Det var i hvert fald det, som vi, der i forgårs var i Europol og i går i EU, prøvede at advokere for.
Der kunne godt have været flere med fra flere partier for at være med til ligesom at lægge pres på.
Men det er det, som jeg synes alle skal koncentrere sig om i den nuværende situation.
Jeg skal ikke lægge nogen som helst skjul på, at vi ikke har været tilfredse med regeringen i det her forløb.
Vi synes, regeringen har spillet alt for defensivt ud.
Vi kunne nævne mange – både regeringer i andre lande, justitsministre i andre lande, partier osv. osv. – som man kunne have kontaktet og aktiveret for at få dem til at gå ind og lægge pres på der, hvor de nu kan lægge pres på.
Vi synes, det er kommet alt for sent.
Vi synes også, at der undervejs har været nogle oplagte muligheder for at bringe det her spørgsmål op i debatten, f.eks. da man diskuterede aftalen omkring Storbritannien, hvor der var brug for et dansk tilsagn.
Så vi har ikke været imponerede over regeringen.
Men jeg vil sige, at vi jo er villige til at give the benefit of the doubt, hedder det vist på nydansk, hvis regeringen kommer tilbage med en aftale, som på alle de lange stræk lever op til at placere os i en situation, hvor man kan have et fornuftigt politisamarbejde.
Hvis regeringen gør det, må vi jo bare sige, at så har regeringen måske ikke været klogere end os, men i hvert fald smarte nok og gjort det, de skulle.
Og så må vi jo trække vores kritik tilbage.
Men det er jo lidt svært at gøre nu, for vi ved ikke, hvad resultatet bliver, så derfor bliver det hele sådan en meget underlig diskussion.
Og når det gør det, er det klart, at så går vi sådan ligesom tilbage og siger: Hvad var det så, vi diskuterede under folkeafstemningen?
Hvor mange af argumenterne er de samme?
De er så bare underlagt, hvad skal vi sige, glemsomheden, men også hvad der ligesom passer i forhold til at fortolke resultatet.
Det var ikke en folkeafstemning om ja eller nej til Europol.
Det var en folkeafstemning om et ja eller et nej til 22 retsakter, som der skulle siges ja til, 8, der skulle siges nej til, plus en uendelig mængde af retsakter i al fremtid, hvor kompetencen til at sige ja skulle overføres fra befolkningen gennem folkeafstemninger til politikerne med en stemmes flertal.
Det var den afstemning, vi havde.
Og det var den afstemning, som den danske befolkning utrolig klogt sagde nej til.
Det er klart, at det så skabte det problem med, hvordan vi så har et politisamarbejde, og hvordan laver vi det der politisamarbejde?
Det var jo også derfor, at vi gik ud og sagde to ting.
For det første sagde vi: Lad os prøve at få en mellemstatslig aftale, og jeg skal komme tilbage til, hvorfor det skal være en mellemstatslig aftale.
Og hvis vi ikke får en mellemstatslig aftale, kan man jo altid give befolkningen det sidste ord – og vi sagde ikke, om vi skulle stemme ja eller nej – altså, man skal altid give befolkningen det sidste ord ved at lave en folkeafstemning alene om Europol.
Og afholdelsen af den folkeafstemning vil vi stemme for.
Det var, hvad vi sagde, og det står vi ved.
Og er der nogen her i salen, der kommer med et sådant forslag, så stemmer vi for det.
I forhold til hvordan vi så stiller os, vil vi indkalde vores hovedbestyrelse og holde et møde og så tage stilling til det, og så vil vi gå ud og meddele det ganske få dage, efter at vi har fået at vide, hvad der skal stemmes om, og sådan er det.
Hvorfor er det så vigtigt for os, at den her aftale bliver mellemstatslig?
For det er jo forkert, som f.eks. hr. Jakob Ellemann-Jensen ligesom antydede, at der var dele, vi ikke ville have, at Danmark skulle være med i.
Danmark, og det har regeringen jo også, går jeg bestemt ud fra, har stillet krav om at måtte være med i det hele.
Hvad er den eneste forskel så?
Den eneste forskel på det, som man ønsker, i forhold til at være med i det hele, og det, som vi klart siger, er, at vi ønsker en mellemstatslig aftale, for det giver mulighed for på et givent tidspunkt at melde sig ud.
Og hvorfor mener vi, det er vigtigt at kunne melde sig ud?
Det mener vi, bl.a. fordi Danmark, hvis det går galt med datasikkerheden og det viser sig ikke at fungere, så har en mulighed for at sige nej tak og melde sig ud, og det synes vi sådan set er en meget fornuftig holdning.
Det er i hvert fald den holdning, vi står for.
Vi accepterer, at andre partier har andre holdninger, men det er nu engang vores holdning.