Kirsten Normann Andersen (SF), 2019-12-17:
Tak for det.
Og først tak til partierne for at indkalde til den her forespørgselsdebat.
Demens er bare diagnosen, som ingen vil have, for mens der for andre progredierende sygdomme til dels findes behandlinger, som kan være med til at forsinke sygdommen, så er det virkelig begrænset, hvad vi kan tilbyde af behandling til den patient, som desværre har fået diagnosen demens.
Derfor er forskning på netop det her område også en af de vigtigste forebyggende indsatser, som vi kan beskæftige os med.
For det eneste, som borgere med demens for alvor ønsker sig, er en kur.
Alligevel har jeg selv været med til at udarbejde målet om, at 90 pct. af patienterne, som faktisk har demens, også skal udredes.
For selv om prognosen er nådesløs, kan en tidlig diagnose betyde mulighed for at forsinke udviklingen, og ikke mindst kan en tidlig diagnose give patienten en større indflydelse på den pleje og omsorg, som patienten senere får behov for.
Når borgeren får demens, er det netop også sagens kerne, at det er vigtigt at prøve at holde fast i mennesket.
For når sygdommen rammer, er de konkrete indsatser målrettet den enkelte patient det eneste, der for alvor kan gøre en forskel, og hjælpen skal igangsættes med det samme.
Jeg har selv ved flere lejligheder haft mulighed for dialog med patienter, som har fået diagnosen alzheimer, og som stadig aktivt kan formulere konkrete behov.
Det gav inspiration til en satspuljeaftale, som på forsøgsbasis skulle give borgere med demens mulighed for at benytte handicaptransport, hvor man hentes på hjemmeadressen og bringes til bestemmelsesstedet – en lille forbedring, som kan gøre den vigtige forskel, at patienten kan fortsætte et aktivt liv lidt længere.
Patienten, som får en alvorlig sygdom, vil ofte gå i gang med at tage sig af praktiske forhold, men det er ikke altid åbenlyst, hvad det er, der skal ordnes, og hvordan.
For patienten med demens kan det virke direkte uoverskueligt, og det er ofte ikke lettere for de pårørende.
Hvad er det for en hjælp, man skal efterspørge?
Alt fra livstestamenter til hjælp til pensionsforhold og ansøgning om økonomisk støtte, fuldmagter, ansøgninger om plejeboliger og meget mere.
Den tidlige indsats kan være det lille halmstrå, som får flere patienter til at lade sig udrede i tide, fordi de netop dermed får den nødvendige hjælp til at håndtere fremtiden.
Desværre var der bare ikke særlig stor opbakning, heller ikke i den tidligere samling.
I SF bakker vi op om demenshandlingsplanen, men vi havde gerne set flere mere direkte indsatser; det skal ikke være nogen hemmelighed.
Patienter med demens har lige så forskellige behov som alle andre patienter, men på et tidspunkt bliver det svært at formulere behovene, og det kan være voldsomt frustrerende.
Det er egentlig ikke svært at forstå, hvordan det føles, hvis man ikke længere kan udtrykke behov som sult og tørst og smerter, behov for at komme på toilettet, ønsker om at komme en tur ud i den friske luft.
Men det forudsætter tid, masser af tid, hvis man som ansat skal afkode den dementes ønsker og behov.
Jo tættere et samarbejde patienten har haft i tide med plejepersonalet, jo større chancer er der for, at plejen kan tilrettelægges i overensstemmelse med de ønsker, som patienten har.
I SF er vi optaget af den rigtige hjælp i tide.
Ressourcer og kompetencer er derfor de vigtigste indsatser, hvis vi skal forebygge et alt for stort forbrug af antipsykotisk medicin, sikre patienter med demens den nødvendige smertebehandling og ikke mindste sikre patienten et værdigt liv på egne præmisser.
Derfor var det også vigtigt for os at sikre, at kommunerne fik budgetter, som kan følge med den demografiske udvikling.
For med flere og flere ældre vil vi desværre også opleve, at flere får demens.
Handlingsplaner gør det ikke i sig selv.
De er og bliver kun ord.
I SF vil vi også i fremtiden knokle for, at ældreplejen får tilført de nødvendige ressourcer til den direkte og nødvendige støtte, pleje og omsorg.
Tak for ordet.