Astrid Krag (S), 2018-04-26:
Tak til ministeren for at indkalde til denne redegørelsesdebat om ældreområdet, som det ser ud her i april 2018.
På dagen for udnævnelsen af Danmarks første ældreminister var jeg på tv og ønskede ministeren velkommen på posten.
Hun var en god tidligere kollega.
Men jeg sagde også samtidig, at jeg frygtede, at ministeren ville få det svært på den post.
At være ældreminister i en regering, der består af partier, der ønsker nulvækst eller ligefrem minusvækst og dermed store besparelser på vores velfærd, ville næppe blive nogen let opgave.
Når vi så nu på regeringens foranledning gør status her små 1½ år senere, står det klart, at regeringen valgte at udpege en ældreminister, men at ambitionerne og viljen til at prioritere ældreområdet ikke fulgte med.
Nu kommer vi formentlig senere til at høre ministeren nævne en lang række ting, der er sket på ældreområdet.
Jeg tror i virkeligheden, at alle os her i salen kan det udenad.
Vi hører den samme opremsning, hver gang der er samråd, om det så er om manglende tid i hjemmeplejen til at nå de visiterede opgaver, om for mange sosu-hjælpere hos svage borgere eller om problemer med at finde uddannet personale til plejehjemmene eller andre konkrete problemer, så får vi den samme oplistning.
Og det er fine og gode initiativer.
Vi har enten foreslået noget tilsvarende selv eller været med til at bære dem igennem.
Men det kan jo meget dårligt skjules, at meget få af de ting er kommet fra regeringen selv.
Tværtimod oplever vi gang på gang, at det er den omvendte verden, når det kommer til ministeren og regeringens vilje til at handle.
Jeg er sikker på, at Dansk Folkepartis ordfører vil komme ind på spørgsmålet omkring finanslovene, og hvor meget eller hvor lidt, kan man sige, regeringen vælger at prioritere de ældre – når de selv fremlægger deres forslag til finanslov – over for de gode resultater, der må kæmpes hjem for de ældre ved forhandlingsbordet.
Jeg har i hvert fald mere end en gang hørt Dansk Folkepartis ældreordfører ærgre sig lidt over, at det virker, som om ældreministerens hukommelse glipper, når det kommer til at anerkende, at det ikke just var regeringen selv, der havde sikret de mærkbare løft for de ældre.
Men som sagt tror jeg, at Dansk Folkepartis ordfører vil knytte et par ord til det om lidt, og ellers får jeg jo anledning til at spørge ham om det.
Jeg vil så bruge min tid på en af de andre ting, vi oplever på ældreområdet med den nuværende regering, nemlig at regeringen først nødtvungent handler på et problem, når den kan se, at der ikke er nogen vej udenom, fordi der tegner sig et flertal i Folketinget for at gøre noget ved en sag eller et problem.
Og lad os tage sagen med konkurser i den private hjemmepleje som et konkret nedslag.
Det er en problemstilling, som man skulle tro ville få landets første ældreminister op af stolen.
Men selv om vi i slutningen af 2016 og i starten af 2017 så flere konkurser, hørte man ikke noget fra regeringen eller ministeren.
Det siger sig selv, at det er en uholdbar situation, og da regeringen ikke ville handle, samlede Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti og SF et flertal uden om regeringen og krævede, at der skulle indkaldes til forhandlinger.
Det fik regeringen til at love, at nu skulle der nok ske noget, og selv om vi skulle helt om på den anden side af sommerferien, før vi blev indkaldt til forhandlinger, og skulle igennem et langt forhandlingsforløb, hvor regeringen virkede lige så optaget af de private virksomheders muligheder for at drive forretning som af at give de ældre tryghed, så landede vi endelig en aftale, og det var vist i sidste uge eller forrige uge, at vi behandlede lovforslaget her i salen.
Det var i hvert fald en glædens dag.
Men den her fodslæbende tilgang, hvor regeringen og ministeren skal trækkes til truget, har vi jo mødt igen og igen.
Min taletid tillader ikke, at jeg går ind i alle de eksempler, hvor vi har set det, men et nedslag mere kunne være, da vi i efteråret så en stor undersøgelser fra FOA, der dokumenterede, at der var problemer med den tildelte tid til sosu-hjælperne og sosu-assistenterne, når de skulle udføre visiterede opgaver i den udkørende hjemmepleje.
Der var sågar nogle, der havde 0 minutter til at komme fra borger A til borger B. Da den undersøgelse forelå, spurgte jeg ministeren, hvad hun ville gøre, og jeg fik det svar, at det ville hun ikke gøre noget ved.
Et lille halvt år senere kom der så endnu en undersøgelse, og der blev de kommunale ledere spurgt.
Og ikke overraskende var det kun 4 pct. af dem, der mente, at man havde den tilstrækkelige tid på køreplanerne til, at sosu-hjælperne og sosu-assistenterne kunne udføre deres plejeopgaver.
Den undersøgelse fik os i Socialdemokratiet til at indkalde ministeren i et samråd sammen med Dansk Folkeparti, og først på det samråd mødte ministeren frem og var villig til at handle på problemet.
Eller handle og handle – det er måske så meget sagt – for det, ministeren hårdt presset lovede, var at undersøge problemet, nedsætte en arbejdsgruppe, der skulle kigge på det.
Ja, en arbejdsgruppe, der skulle kigge på det.
Det kan jo være fint, hvis der kommer noget ud af det og det ikke tager alt for lang tid.
Men i det her tilfælde må jeg indtil videre sige, at sporene skræmmer, og jeg tror, jeg taler på vegne af flere partier, når jeg siger, at vi er blevet skuffet.
Som sin første gerning nedsatte ministeren en såkaldt taskforce, som skulle finde alle de bureaukratiske regler og alt det bøvl, der stjæler de ansattes tid fra plejen og omsorgen for de ældre.
Og det er jo ikke så lidt, hvis man skal tro Liberal Alliance, der jo er ministerens parti.
Der mener man faktisk, at der kan spares så mange milliarder på at gøre tingene smartere i den offentlige sektor, at det beløber sig til mere, end hvad vi i alt bruger på vores ældrepleje.
Og se, det er jo en smart påstand, når man gerne vil bruge pengene på skattelettelser i stedet for velfærd, at sige: Vi kan sagtens få begge ting, hvis bare vi dropper alt det bøvl.
Men hvad kom der så ud af Liberal Alliances ældreministers taskforce mod bureaukrati og dumme regler og bøvl?
Ja, vi ventede i spænding, og vi ventede 1 år, og så ventede vi lidt mere, og da anbefalingerne så endelig kom, kunne ministeren ikke pege på, at vi kunne frigøre varme hænder til de ældre.
Hun kunne heller ikke pege på nogen regler, hun skulle i gang med at sløjfe.
Eller jo: Der var vist en enkelt i forhold til den udkørende kommunale sygepleje, da vi spurgte ind til det på et samråd.
Det konkluderede ikke kun vi som skrap opposition herinde på Borgen, men det var også den klare vurdering fra Ældre Sagen og FOA.
Det er altså lidt af en mavesur status, og det bryder jeg mig ellers ikke meget om – og jeg skal også til at runde af.
I juni sidste år, da vi havde haft et Ældreministerium i 100 dage, skrev jeg en kronik i avisen Politiken og gjorde følgende konklusion, og nu citerer jeg mig selv: Regeringen har i sit regeringsgrundlag gjort klart, at den ikke vil lade de offentlige budgetter følge med det stigende antal ældre.
For hver krone ekstra det koster den offentlige sektor at levere velfærd til os danskere, som følge af at vi bliver flere ældre, vil regeringen kun betale 50 øre.
Man behøver ikke at være økonom med ansættelse i Finansministeriet for at kunne regne ud, at det vil få store konsekvenser for vores velfærd og ikke mindst for plejen og omsorgen for de ældre.
Jeg frygter derfor, at noget af det mest kendetegnende ved det danske velfærdssamfund, nemlig en høj grad af tryghed og lighed i alderdommen, bliver undermineret i rekordfart.
Den konklusion bliver jeg jo desværre nødt til at sige stadig står ret præcist her efter 1½ år med et Ældreministerium i Danmark.
Som da ældreministeren kom til, vil jeg ønske fortsat held og lykke med at præge en regering, der ikke er til sinds at lade pengene følge med det stigende antal ældre.
Det er en regering, som dumstædigt påstår, at man sagtens kan gøre mere for mindre i vores velfærd, og det er en regering, som sætter skattelettelser før vores ældrepleje.
Det er op ad bakke for dig, kære ældreminister, men du skal vide, at vi altid står klar til hjælpe og bære igennem, at vi skal sætte velfærden først.