Mette Frederiksen (S), 2025-10-07:
Deres Majestæter, Deres Kongelige Højhed, Folketingets formand, Færøernes lagmand og formanden for naalakkersuisut
Kære kolleger her i Folketingssalen og alle jer, der ser med hjemmefra.
Jeg vil starte min tale i dag med en lille historie fra oldtiden.
Vi skal til byen Capua i det gamle Romerrige.
Det var en by i udvikling, og her dyrkede man spelt, vin, roser og krydderier, man producerede salver og solgte bronzevarer.
Men alt var langtfra fredeligt.
I Capua herskede nemlig en stor utilfredshed med bystyret.
De var en flok forbrydere, lød det, og der gik ikke længe, før folk skred til handling.
Bystyret blev spærret inde på rådhuset, man samledes på torvet, og stemningen var uforsonlig; de skulle alle henrettes.
Så tog en mand ordet.
Han foreslog, at man først valgte et nyt bystyre, før man henrettede det gamle.
Flere kandidater blev nu bragt på bane.
Men om den første blev der råbt, at han havde begået underslæb.
Om den næste blev det sagt, at han var moralsk anløben.
Og sådan fortsatte det faktisk med alle de navne, der kom frem.
Efter nogen tid tog den samme mand ordet igen, og han konstaterede, at det ikke havde været muligt at finde et nyt og bedre bystyre, og foreslog derfor, at man i stedet lukkede de gamle byrådsmedlemmer ud og bad dem om at genoptage deres embede.
Den her lille historie er fortalt i Hal Kochs bog »Hvad er demokrati?«, og som I ved, blev den skrevet lige efter anden verdenskrig.
Når jeg frembringer den i dag, er det ikke for at sige, at det her er regeringens strategi frem mod næste folketingsvalg – dog ikke – men fordi den, her mere end 2.000 år senere, stadig er vedkommende.
Jeg vil i min tale i dag berøre et emne, man som politiker plejer at undgå.
Vi er her for at tjene folket, ikke for at tale om os selv.
I dag vil jeg gøre en undtagelse, for der er noget mere dyrebart på spil end vores eget ve og vel, og eksemplerne er blevet for mange: Kære kolleger.
Men en af jer har.
Det er ikke jer alle her i salen, der er blevet vækket med jeres familie af politiet midt om natten med besked om, at en mand havde sneget sig ind ved jeres bopæl med en kniv og en peberspray.
Men en af jer er.
Det er ikke jer alle her i salen, der er blevet ringet op midt i madlavningen og med telefonen på medhør, så dine børn kunne høre dig blive kaldt skældsord så grimme, at jeg ikke vil gentage dem her.
Men en af jer er.
Det er ikke jer alle her i salen, der er blevet angrebet med sten og slag på Nørrebro og måtte flygte i sikkerhed i en bank, indtil politiet kom.
Men en af jer er.
Det er ikke jer alle her i salen, der er blevet slået, mens I delte croissanter og valgpjecer ud.
Men en af jer er.
Det er ikke jer alle her i salen, der har børn, som har modtaget breve med falske og meget grove anklager mod jeres mand og deres far.
Men en af jer har.
Det er ikke jer alle her i salen, der har hemmelig adresse, men som alligevel fandt en intimiderende besked foran hoveddøren lillejuleaften sidste år og måtte flygte med mand og børn fra jeres hjem midt i juleforberedelserne.
Men en af jer har.
Det er ikke jer alle her i salen, der har fået en knytnæve i ansigtet, mens I så landskamp.
Jeg tror, at næsten alle herinde efterhånden har oplevet chikane.
Et liv i politik kommer også med omkostninger.
Sådan må det være.
Med magt følger ansvar, satire, spot og spe, men chikane, vold og dødstrusler er langt over stregen.
Og vi, der sidder her, må ikke blive så undseelige, at vi svigter det ansvar, vi sammen har på folkestyrets vegne: at mennesker, som de er flest, har lyst til at tjene vores land.
Og det må ikke blive sådan, at det kun er de mest hårdhudede, der til sidst er tilbage – dem, der mener, at man skal kunne tåle alt og finde sig i alt.
Kan man rejse den her debat uden at virke svag?
Kan man rejse den her debat uden at give ammunition til en ny omgang på de sociale medier, hvor vi politikere lægges for had?
Det er jeg ikke sikker på.
Og jeg kan allerede se overskrifterne for mig.
Nogle af jer vil måske kritisere mig for at indlede med netop det her emne: Har Danmark virkelig ikke større og mere presserende udfordringer?
Jo, det har vi, og dem kommer jeg tilbage til.
Men vores demokrati er under pres: udefra af kræfter, der vil os det ondt, og indefra, hvis vi lader gadens parlament tage over.