Maria Reumert Gjerding (EL), 2017-04-18:
Mange tak for det.
2015 var på flere måder et meget skelsættende år.
For det første fik FN's nye verdensmål bred tilslutning, og der var også for første gang opbakning til en global klimaaftale – i virkeligheden en klimaaftale, hvor man skærpede målsætningerne, så man ikke kun skulle sigte mod en 2-gradersmålsætning, men så man faktisk øgede ambitionerne og besluttede at sigte mod 1½ grad.
En sådan klimaaftale burde blive fulgt op af, at alle lande gik hjem og kiggede på: Hvad skal der til, for at målsætningen nås?
Hvad skal hvert enkelt land levere i forhold til egne klimaplaner og egne klimamål for at støtte op om den her nye globale målsætning?
Men det har landene ikke gjort, og det, der står tilbage, er, at vi går imod temperaturstigninger på den forkerte side af 3 grader, og også, at mens alle lande er enige om, at menneskeheden skal reddes fra en ødelæggende klimakatastrofe, så er alle også enige om, at det er nogle andre, der skal gøre det.
Og tiden går, og jo længere tiden går, før de globale CO2-reduktioner begynder at falde, jo stejlere skal kurven være, hvormed faldet sker.
Også her i Danmark har vi et ansvar, fordi vi også bakker op om Parisaftalen og de nye ambitiøse klimamål.
Det er et ansvar, som vi ikke bare kan pakke ind i, at vi er en del af EU og må følge det, som EU nu engang tildeler os.
Vi har tilsluttet os også som en selvstændig part, og vi har en opgave i en verden, hvor vi i de seneste årtier har tilkæmpet os en grøn førerposition – en position, hvor vi er et land, som andre lande kigger til, som andre lande bliver inspireret af.
Vi er et land, som kan være med til at skabe håb og være med til at skabe tro på, at et højt udviklet velfærdssamfund også kan håndtere klimakrisen.
Og det er lige præcis den førerposition, vi skal blive ved med at tage på os, ved lige nu at påtage os vores del af den globale reduktionsforpligtelse, ved at kigge på de her mål, lave regnestykket, som jeg tidligere har nævnt i et spørgsmål til hr. Thomas Danielsen, i forhold til at sige: Hvad kræver det så af os?
Hvad skal være vores målsætning i 2030?
Så skal vi lave bindende handlingsplaner, og der synes jeg, det er ærgerligt, at vi kan se, at andre lande, f.eks. Tyskland og Frankrig, har lavet en handlingsplan, men Danmark har endnu ikke leveret sin.
Og så bliver vi nødt til at anerkende, at klima ikke er noget, der kun handler om energi.
Det er meget symptomatisk for debatten i dag, at debatten om vindmøller er meget central.
Skal vi håndtere klimakrisen, skal vi faktisk nå det, der bør være vores reduktionsmålsætning i 2030, så skal klima ind og være helt centralt i vores politik i alle sektorer.
Det handler både om landbrug, det handler om transport – det tror jeg er åbenlyst for enhver – men det handler om så meget mere.
Det handler om vores økonomiske politik, det handler om vores skattepolitik, om vores erhvervspolitik – i forhold til alt, hvad der i virkeligheden udvikler vores samfund, skal klimaet være helt centralt.
Så er der det andet aspekt, som følger af Parisaftalen, og som følger af de nye globale mål, og det er, at vi som grønt foregangsland er nødt til at række ud i verden.
Vi er nødt til at række ud i verden til alle de lande og ikke kun i EU, men alle de lande, som er parate til at indgå et forpligtende samarbejde og også sætte sig ambitiøse målsætninger.
Det er bl.a. nationer i Stillehavet, som de her klimaforandringer jo vil ramme på katastrofal vis, som også rækker hånden ud mod os.
Det er klart, at næste skridt i forhold til at ratificere Parisaftalen, at blive ved med at være et ambitiøst grønt foregangsland, er at skabe forpligtende alliancer med alle de lande i verden, der mener, at klimaet er vigtigt, og at menneskeheden skal reddes fra en truende klimakatastrofe.
Tak for ordet.