Mette Thiesen (DF), 2024-04-30:
Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at pårørende har en helt unik viden om deres nærtstående og deres udfordringer og kender den nærtståendes særlige behov – en information, der har været synlig for alle, men som ikke blev vurderet til at have betydning, nu hvor ældreaftalen ikke har inkluderet dette.
Folketinget opfordrer regeringen til at udvide deres horisont og sikre en bred løsning uden silotænkning, der sikrer, at f.eks. pårørende til misbrugere og psykisk udfordrede bliver hjulpet og holdt i hånden i en svær hverdag, og at familier med børn med handicap anerkendes som dem, der kender barnet bedst, og derfor inddrages og høres.
Folketinget opfordrer regeringen til at sætte de pårørendes interesser først ved at give dem friheden, hjælpen og støtten fra det offentlige til at kunne være inddraget i den kapacitet, de selv kan følge med til.«
Der er blevet sagt rigtig mange gode ting fra den her talerstol i dag, rigtig mange ting, som jeg er meget enig i, også i forhold til den diversitet, der er i, hvad skal man sige, ordet pårørende, og hvad der ligger i det.
Der kan være rigtig mange ting, der ligger i pårørendebegrebet.
En af de ting, som jeg er stødt på i forbindelse med mit arbejde og mine ordførerskaber, er bl.a. i forhold til børn med handicap.
Altså, familier, der har børn med handicap, kæmper en ulige kamp og ofte i et system, som er ekstremt rigidt.
Et af de konkrete eksempler, jeg selv er stødt på fra mit eget hjemområde, var en familie, hvor moren faktisk var uddannet til at hjemmetræne børn med svære handicap, og da de så selv fik et barn, som havde et svært handicap, kunne hun faktisk ikke få lov til at få kompensation for at gå ned i tid for netop at hjemmetræne med det her barn.
Det skulle der er fremmed ind at gøre, selv om hun faktisk selv var meget, meget kompetent til det.
Det er jo en af de historier, som jeg tror vi alle sammen har hørt om og læst om; det er mennesker, vi har talt med, som er stødt på et system, der er alt for rigidt.
Og der er vi altså stadig væk ikke gode nok.
Det kunne også være på sundhedsområdet, som jeg nævnte før, i forhold til det her med, at hvis man har en teenager, en, der er over 15 år, som er meget, meget svært psykisk syg, har man som forældre ikke fuld mulighed for at følge vedkommendes behandling, selv om vedkommende stadig er et barn, fordi vedkommende, der er meget, meget syg, simpelt hen kan sige fra.
Det mener jeg der principielt er noget forkert i, altså at vi lader børn udelukke voksne.
For du er et barn, når du er 15 år gammel; du er også et barn, når du er 16 år og 17 år.
Når du er 18 år, er der en naturlig grænse, for så bliver man myndig, og så er der en masse ting, man gerne må.
Men jeg synes, der er en problematik i, at vi på sundhedsområdet flere steder tillader 15-årige at tage voksenbeslutninger, for det er de simpelt hen ikke kompetente til.
Så er der også hele ældreområdet, hvor jeg synes vi skylder i langt højere grad, at man ikke, som det blev nævnt før – jeg kan ikke huske præcis det ord, der blev brugt – gør nogen til ofre.
Men det handler jo grundlæggende om at have en dialog det offentlige og borgeren imellem – om, hvilke tilbud man skal have.
Det handler også om frit valg; det handler om, hvad det er, man ønsker.
Ønsker man selv at komme og hjælpe til?
Har man ikke mulighed for det?
Altså, hvis man har en tryg dialog, er man også tryg ved den beslutning, der bliver taget, og så er man i langt, langt højere grad tilfreds med den måde, man kan tage vare på f.eks. en ældre med demens, som er en tæt pårørende.
Det kunne være ens gamle mor eller ens gamle far eller andre.
Vi har, ved jeg, indgået nogle aftaler, bl.a. i efteråret, i forhold til børn og unge, men vi er bare slet, slet ikke langt nok i forhold til hele den her pårørendeindsats.
Så uanset hvad, og om der kommer forskellige vedtagelsestekster osv.,
synes jeg jo, vi skylder hinanden at tage det meget alvorligt, også at få undersøgt ret grundlæggende, hvordan vi sikrer, at pårørende bliver inddraget bedst muligt – som de nu kan.
Og det vil være ekstremt forskelligt.
Det vil faktisk være helt individuelt i forhold til hvert enkelt menneske, der oplever at stå som pårørende; uanset om det er med et kræftsygt barn, om det er med en ældre med demens, om det er med et ungt menneske i psykiatrien, eller om det er med en familie, som har et barn, der har nogle svære handicap.
Uanset hvad, vil det være meget, meget forskelligt, og der vil være individuelle løsninger i forhold til hver enkelt.
Så tak for debatten, som jeg sådan set er enig med fru Mette Abildgaard i sagtens kunne have haft flere ministre ind over, for vi har nogle åbenlyse udfordringer i forhold til bl.a. tabt arbejdsfortjeneste, som også blev nævnt.
Og jeg bliver helt glad, når jeg ser, at ministrene sidder og skriver løs og tager noter.
Så forhåbentlig sker der noget mere på det her område.