Liselott Blixt (DF), 2021-04-15:
Mange tak.
Så står vi her igen med en redegørelse.
Jeg synes jo, det er en gentagelse af alle de taler, vi har haft, når vi taler ligestilling, og jeg er godt og grundigt træt af dem.
Men er der reel ligestilling?
Jeg synes, at vi som sundhedsordførere mangler noget.
Efterhånden er der jo ikke nogen mænd, der bliver læger, og de, der så bliver læger, er kvinder, og de skal have deltid, og de skal have barsel, og de skal have alt muligt andet.
Så vi mangler læger hele vejen rundt i landet.
Så jeg synes, at vi skal gå ind og se på uddannelseskriterierne og sørge for, at der kommer lige så mange mænd ind, som kan blive læger, for så kan vi måske også få en praktiserende læge på Lolland, også fordi kvinder gifter sig opad, siger man, puha, og så har vi det samme problem.
Altså, der er rigtig mange problemer med det der.
Så jeg synes, vi skulle have et meget stort fokus på det, for vi skal alle sammen til en læge en gang imellem.
Det er det samme med mandlige pædagoger.
Hvor er de henne?
Nå, ja, så får vi nogle mandlige pædagoger, men så skal der altså glas i vinduet, for det kan jo være, at han er pædofil.
Dem mangler man ligesom at tale om, når vi taler ligestilling.
Men når vi taler kvindefag, kunne jeg da godt tænke mig – og jeg ved, at der er nogle, der her i dag har spurgt om det her med tjenestemandslønninger osv. – at regeringen fik kigget på den her lønstigning, som ikke er sket i kvindefagene, fordi kvinder bare skulle gå hjemme og være på deltid og passe børn og lave mad og gøre rent osv.
Så der synes jeg godt, at man kunne trænge til et løft, som regeringen kunne tage sig af.
Ministeren siger i redegørelsen, at man vil tænke beskæftigelse ind.
Så forstår jeg altså ikke, hvorfor man i rigtig, rigtig mange år har lagt kæmpe virksomheder i storbyerne.
Nu har vi i de seneste par år prøvet at flytte offentlige arbejdspladser ud i provinsen og rundtomkring i landet, fordi vi har brug for det derude.
Når jeg tænker lighed og ligestilling, tænker jeg: Hvorfor skal det være så svært for en, der kommer fra Lolland, at have de samme muligheder som en, der er vokset op i København?
Det er der jo heller ikke nogen der taler om.
Jeg kunne da godt tænke mig, at man, når man nu kigger på motorvejene rundtomkring i landet, spørger: Hvad er det, der gør, at vi kan give de samme muligheder, og at der er ligestilling i forhold til at kunne de samme ting?
Jeg synes, man bliver ved med at tale om, at det handler om, at vi skal have nogle flere kvinder i bestyrelser, og at kvinder skal kunne det samme som mænd, og at indvandrere skal det samme som alle de andre osv.
Hvor er de handicappede henne, når vi taler ligestilling?
Hvornår sørger vi for, at de kommer med ud og bliver en del af arbejdspladsen?
Jeg er glad for, at det var Pia Kjærsgaard, der som formand sørgede for, at der kunne komme en kørestol herop.
Hvad gør vi med alle de psykisk syge?
Årh, vi skælder dem ud, når det er, at de bliver syge og går stressramte hjem, for det kan de ikke tillade sig, for søren da.
Hvor pokker er ligestillingen?
Det kunne jeg godt tænke mig at vi diskuterede noget mere om.
Metoodebatten har vi måske snart sagt snakket så meget om efterhånden.
Vi synes, den har taget overhånd, og det har jeg sagt før.
Man skelner ikke imellem en almindelig flirt og en sjov bemærkning og grov chikane og overgreb.
Men jeg er glad for de visioner, og jeg har også talt med ministeren, for der er nogle gode visioner i forhold til det, man ønsker at tage op.
Som sagt eller som skrevet siger ministeren, at man vil tage fædre op.
Vi synes fra Dansk Folkepartis side, det er fint at tage fædre op, så de kan få en lige så stor tilgang til at få barnet efter en skilsmisse eller noget andet.
Men det eneste, jeg læser, er barslen, som EU nu har bestemt skal deles.
Det kommer da til at gå ud over de små, for der er altså også nogle familier, der gerne selv vil planlægge, og det skal de have lov til.
Jeg har selv været med i foreningen sammen med muslimske kvinder og kvinder fra mange andre religioner og aldre og beskæftigelser, og hvad der ellers er, Kvinder for Frihed hedder de.
Men meget af det, vi arbejdede for, var, at vi, hvis vi skal af med social kontrol, så også skal af med det tørklæde, som er en religiøs påmindelse om, at man er underlagt social kontrol.
Når jeg talte med nogle af de muslimske kvinder, kunne de fortælle, at de, dengang de flyttede op i lejligheden, i den her almene bolig, så havde det fint, man kunne lege på legepladsen, og de kunne snakke med alle osv.
Men så flyttede der flere familier ind, og så begyndte den ene familie at sige til den anden familie: Din datter går ikke med tørklæde, hvorfor ikke?
Eller: Din datter talte med en dreng på legepladsen, holder du ikke din religion i hævd osv. osv.?