Lars Løkke Rasmussen (V), 2016-12-05:
Tak for det, og tak for debatten.
Den har været lang og fredelig, meget, meget fredelig, og så fik den noget energi her til sidst, da hr. Tórbjørn Jacobsen kom på talerstolen.
Jeg oplevede det ikke som et møgfald, jeg oplevede det som ægte engagement, og det skal jeg vende tilbage til, men det var i hvert fald energiskabende, og folk lyttede efter.
Det gjorde vi også, da fru Mette Abildgaard holdt et indlæg bygget op over danske hits gennem tiderne, og så tænkte jeg på, hvad der egentlig bedst beskriver den her debat, og så faldt Tøsedrengene mig ind: »Så gik der tid med det« – og det gjorde der jo.
»Vi fik noget at bruge tiden til/Så gik der tid med det/satte ingenting på spil«, og det er måske det sidste, jeg lige vil gribe fat i, for man kunne selvfølgelig godt have ønsket nu, hvor valgfeberen har lagt sig og der først kommer valg i sommeren 2019, at den her debat ville være den nye start, hvor folk turde begive sig lidt ud på isen og prøve den af, så man kunne se konturerne af nye samarbejdsmønstre.
Men det er måske min egen skyld, for jeg har talt så meget om, at nu har vi fået gjort op med istiden i dansk politik og der er kommet et tøbrud, og så tør man selvfølgelig ikke gå ud på isen.
Det forstår jeg godt.
Men alligevel, for der har været en debat, hvor der har været sådan fokus på forskellige problemer meget inspireret af, hvad der lige har været i TV 2 her den sidste uges tid med fokus på vores plejehjem.
Det er sådan set derfor, at regeringen har organiseret sig med en ældreminister, der er dedikeret opgaven.
Jeg er glad for, at hr. Sjúrður Skaale her til sidst satte tingene i perspektiv og så på Danmark udefra, fra Færøerne, og sagde, at i globalt, europæisk, historisk perspektiv er Danmark faktisk et meget godt land, for man kunne måske godt sidde tilbage med et andet indtryk, når man havde lyttet til alt det, der ikke fungerer.
Det er der bestemt.
Vores opgave er så at få gjort noget ved det, og det er sådan set også det, der er regeringens ambition.
Det er derfor, vi har lavet et meget ambitiøst regeringsgrundlag, der sætter retning mod et friere, rigere og mere trygt Danmark.
Jeg synes, at det sådan lidt har været en særlig debat, fordi på den ene side har vi altså bl.a. haft den her debat om vilkår på nogle af landets plejehjem, og uden for døren er den her debat mest kendetegnet ved, at ældreministeren har fået klø for det synspunkt, at kommunerne skal løfte det ansvar, som nu engang er deres i et land med kommunalt selvstyre.
På den anden side taler fru Mette Frederiksen for en fingrene væk-reform, altså at vi ikke skal blande os, og det kunne vel egentlig indebære, at vi så netop stod vagt om, hvad ansvarsfordelingen er i vores samfund.
På den ene side har vi haft en meget specifik debat om vilkårene på en ganske bestemt fødeafdeling på Rigshospitalet, og på den anden side har vi ikke hørt et eneste pip, bortset måske lige fra Venstres politiske ordfører, der har peget pilen derhen, hvor ansvaret egentlig er, nemlig på Regionsgården i Hillerød, hvor der sidder en socialdemokratisk regionsrådsformand, fru Sophie Hæstorp Andersen, i spidsen.
På den ene side har der været kritik af regeringens planer, de er godt nok ikke rullet ud i alle detaljer endnu, men altså for en sikkerheds skyld, og vi kunne jo også høre, at SF's formand, fru Pia Olsen Dyhr, har slået alle danske rekorder i hurtiglæsning, og at partiet endda var i stand til at publicere på partiets hjemmeside en kritik af regeringens regeringsgrundlag, før vi offentliggjorde det.
Så på den ene side har vi hørt det, og på den anden side præsenterer oppositionen heller ikke her, hvor vi har haft en debat i 11½ time, et eneste sammenhængende bud på, hvilken alternativ plan der ville være bedre.
Hvis man lytter lidt til det, kan man i hvert fald forstå, at på den anden side af midterlinjen i dansk politik er der ingen sammenhæng i synspunkterne overhovedet.
Så man mærker sådan lidt en mathed visse steder, men jeg vælger nu at glædes ved det, og jeg glæder mig også over, at den her lidt fastlåste parlamentariske situation, vi stod med for et par uger siden, ikke længere er der.
Nu er der sådan set ro til at tænke langsigtet; måske bliver det ikke lige i dag, men der kommer også en dag i morgen.
Det er jo de dage, der ikke har været der endnu,
måtte jeg forstå, der giver en mulighed for at tage et medansvar, og først og fremmest jo en mulighed for at lægge egne planer åbent frem.
Jeg brugte jo torsdag til at give en redegørelse for regeringens politik, en relativt indgående redegørelse, og det har så også i nogen grad været genstand for debat her i dag, og det synes jeg jo er en debat, som er velkommen, men jeg må indrømme, at jeg måske mødte ind i morges med det lidt forfængelige håb, at der fra den anden side af Folketingssalen ville komme nogle gode, konkrete svar på tidens store udfordring: Hvordan kan vi ruste alle danskere til at blive globaliseringens vindere?
Jeg synes, at jeg har lyttet godt efter i samfulde 11 timer og 35 minutter, men jeg er endnu helt uden svar på, hvad der er oppositionens leders mål for Danmark.
Hvad er det for et velstandsmål, vi skal sætte for Danmark om 5 år, om 10 år?
Skal vi bare flyde med strømmen, eller skal vi drømme større, højere?
Skal vi sætte os nogle operative mål?
Jeg ved det ikke, jeg har ikke hørt noget svar.
Ret skal være ret
Der var en, der fik et klart svar fra fru Mette Frederiksen.
Det var hr. Morten Østergaard.
Han spurgte til uddannelsesloftet og fik et fuldstændig fuldtonet forsvar for den beslutning, vi har truffet sammen med Socialdemokratiet.
Det er jeg sådan set glad for.
Men derudover får man ikke mange svar.
Det har vi så forsøgt i stedet at give i det grundlag, vi lagde frem, som jeg sådan set er pænt stolt af, og som jo bygger på en række punkter, nemlig for det første at forny og forbedre kernevelfærden.
Det kommer jo oven på en finanslovsaftale, vi indgik for få uger siden med de tre partier, der nu udgør regeringen, og Dansk Folkeparti, som er det parlamentariske grundlag under den her regering, og som sætter et historisk stort beløb af til kræftbehandlingen som et konkret vidnesbyrd om, at vi sådan set ønsker at styrke kernevelfærden i vores samfund.
Det er jo den samme holdning, vi har til ældreområdet.
I kontrast til det har vi afsat en værdighedsmilliard, og vi har lige præcis i den sidste finanslovsaftale yderligere styrket ældreområdet med 2 mia. kr. over 4 år, og det er jo et udtryk for, at vi sådan set gerne vil styrke ældreområdet.
Det er også derfor, at vi efter at have haft en både ældre- og sundhedsminister siden sidste folketingsvalg i ministeriet nu har to personer, så vi kan få dedikeret fokus på den del, der handler om ældreområdet, og allerede i morgen eftermiddag mødes ældreministeren med Kommunernes Landsforening for sammen at drøfte og forhåbentlig indgå en aftale om, hvordan vi nu systematisk kan komme til at arbejde om at få revet de barrierer ned, som forhindrer en god opgaveløsning ude i kommunerne.
For vi ved jo alle sammen, at det ikke kun handler om ressourcer, det handler i høj grad også om, hvordan ressourcerne bliver bragt i spil.
Der er plejehjem, der for et givet ressourceforbrug er i stand til at skabe trivsel blandt de ældre, trivsel blandt personalet, lavt sygefravær via god ledelse, og der er andre plejehjem, hvor man med de samme, måske endda med flere ressourcer, ikke er i stand til at nå de samme mål.
Det er jo derfor, at vi nu skal fokusere på at stole noget mere på de offentligt ansattes faglighed, at styre noget mere på mål og noget mindre proces.
Det er derfor, at vi nu skal sætte fokus på ledelse i den offentlige sektor.
Det er derfor, at regeringen ønsker at nedsætte en ledelseskommission.
Det er derfor, at vi for første gang, så længe jeg kan huske, vel nogen sinde har to ministre i Finansministeriet, nemlig finansministeren og en minister, som kan dedikeres den her indsats med at skabe offentlig innovation, for det kommer jo ikke af sig selv.
Det er ikke nok bare at holde fingrene væk.
Altså, ret beset skal man sådan set have fingrene frem og blande sig en del, hvis man skal frisætte den offentlige sektor, og det er regeringens ambition.
For det andet skal vi sikre gode vilkår for vores virksomheder, så de kan skabe vækst.
Jeg har heller ikke hørt andet her i salen i dag, end at det er der relativt bred konsensus bag.
Måske er det i virkeligheden sådan, at man kan tage alle 179 medlemmer af Folketinget til indtægt for det synspunkt, at det er en god idé, at danske virksomheder har gode vilkår.
Så er der vel i virkeligheden kun ét spørgsmål, der deler os, nemlig: Hvordan får vi råd til det hele?
Og det er jo så dér, hvor jeg håber at vi nu, hvor valgfeberen er slået ned, kan finde sammen om at få truffet nogle beslutninger, der kan sætte strøm til væksten.
For vi ønsker virksomheder, der ligger langt fremme i den internationale konkurrence, og det kræver gode erhvervsvilkår.
Det kræver, at vi ser på, hvor vi har en skatte- og afgiftsstruktur, som er afvigende fra det, man ser i andre lande, og hvordan vi kan lempe på den.
Det kræver, at vi forenkler reglerne og træffer beslutninger, der muliggør, at vi kan investere mere i digitalisering, i infrastruktur.
Det kræver, at vi ser på, hvordan vi bedre kan understøtte iværksætteri og sikre kapital til små nystartede virksomheder.
Jeg vil gerne kvittere for det, som Alternativets ordfører bl.a. var inde på, nemlig at vi er nødt til at udvikle en meget mere entreprenant kultur i Danmark.
Det kræver selvfølgelig også, at man tør træffe de reformjusteringsbeslutninger, der skal til for at frigøre de ressourcer, man målrettet kan sætte af til at forbedre rammevilkårene for vores erhvervsliv.
Og det håber jeg så at man vil til foråret.
Det er et meget ambitiøst mål, og det er i øvrigt også operativt.
Det er en relevant måde at lave klima- og energimålsætninger på – for det betyder, at vi kan understøtte en grøn udvikling, uden at vi skal vende ryggen til de muligheder, det giver, at vi faktisk har en meget effektiv energiforsyning i Danmark.
For ellers ville vi jo havne i den barokke situation, at hver gang det lykkedes for Invest in Denmark at trække f.eks. databehandlingscentre til Danmark, sådan som det er sket i Viborg, og sådan som vi håber det kan ske andre steder, så ville vi fjerne os længere og længere fra den gamle måde at sætte klimamål på.
Så det er ambitiøst, det er målrettet, det sikrer en grøn omstilling, og det sikrer, at vi samtidig kan skabe arbejdspladser.
For det tredje skal vi have tryghed for boligejerne.
Jeg vil gerne benytte lejligheden her til at takke de partier, der forud for finanslovsaftalen tog et medansvar for at lave et nyt boligvurderingssystem.
Jeg vil også gerne her kvittere for, at de selv samme partier jo i den aftale – og fru Mette Frederiksen gentog det her fra Folketingets talerstol – også har en ambition om at følge op med nu at få lavet et boligbeskatningssystem, som kan skabe tryghed for landets boligejere.
Vi vil som ny regering fremsætte vores forslag i starten af det nye år.
Det vil ske med afsæt – sådan som det også er formuleret i regeringsgrundlaget – i det forslag, der var på bordet, og som der jo ret beset var en pæn modtagelse af.
Men det vil selvfølgelig på punkter være justeret, og i særlig grad har den nye trekløverregering jo lagt op til, at man fastfryser grundskylden i hele indflyvningstiden til det nye boligskattesystem.
Men altså, fra min side er der en positiv kvittering for, at man har haft et godt samspil i første halvleg, hvis man kan udtrykke det på den måde, og en ambition om at spille anden halvleg færdig.
Det medvirker regeringen jo i sagens natur meget gerne til.
Vi skal for det fjerde stramme kursen over for de kriminelle.
Vi skal styrke vores politi.
Vi skal skærpe straffene for personfarlig kriminalitet.
Vi skal styrke indsatsen mod rockere og bander.
Flere har været inde på netop det behov, bl.a. Dansk Folkepartis politiske leder, hr. Kristian Thulesen Dahl.
Og vi ser frem til et fortsat og forstærket samarbejde netop omkring hele det her felt, der jo også kan bygge videre på de gode resultater, vi sammen har aftalt i den finanslov, som netop er kommet i hus.
Straffeloven er fra 1933, og den er selvfølgelig revideret mange gange siden, men det er grundlæggende en meget gammel lovkonstruktion, som trænger til at blive set efter i sømmene.
Og det er baggrunden for, at vi ønsker at nedsætte en straffelovskommission, altså så vi kan få moderniseret den gamle straffelov og sikret, at den giver nutidige svar på tidens udfordringer.
Det er også i det lys, at regeringen i det nye år vil fremlægge et forslag til, hvordan vi målrettet bekæmper ungdomskriminalitet på en måde, hvor vi balancerer hensynet til, at der slås hårdt ned på kriminalitet, der begås af de unge, med et sanktionsinstrumentvalg, der sikrer, at de unge har en mulighed for at komme videre her i livet.
Vi har nået resultater.
Der gik hul på Europa sidste år, men der er godt nok også blevet strammet op.
I særlig grad har integrationsydelsen jo vist sin effekt, og det er et af de store, åbne spørgsmål i dansk politik, hvad der vil ske med den, hvis der pludselig kommer et andet flertal.
Det har sådan set virket.
Derfor kan vi jo se, at vi nu har asyltal, der er lavere, end de har været de sidste 5 år.
Det er solide resultater, som der skal holdes fast ved.
Det er jo også baggrunden for, at vi i finanslovsaftalen med de tre regeringspartier og Dansk Folkeparti har aftalt en række tiltag, bl.a. en nødbremse, men også baggrunden for, at regeringen i vores nye regeringsgrundlag lægger op til yderligere stramninger, ligesom vi lægger op til, at vi kritisk og konkret sætter gang i et arbejde op mod det danske formandskab for Europarådet, hvor vi så at sige udfordrer den noget modernistiske fortolkning af den europæiske menneskerettighedskonvention, som i en række konkrete eksempler har givet os udfordringer.
For det sjette skal vi have alle unge med.
De skal have et godt afsæt.
Jeg gjorde en del ud af det den anden dag.
Men det er helt oplagt, at hvis vi ønsker, og det ønsker regeringen, at være et land, der går forlæns ind i fremtiden og ikke lader os skræmme af udviklingen, men griber ud efter udviklingerne, så følger der et særligt ansvar for at få alle med, og det er sådan i dag, at de færdigheder, der skal til for at begå sig i det moderne samfund, er anderledes, end de måske var historisk.
Så vi skal gribe de unge på kanten, og vi skal gøre det i tide.
Det er baggrunden for, at regeringen har foreslået – og jeg er lidt ked af den radikale reservation over for ideen – at vi helt målrettet stimulerer de skoler, der har det største faglige efterslæb, til at prøve nye metoder af, der virker.
For vi ved, at der er ting, der virker bedre end andre, og vi ved, at hvis man arbejder med accelererede læringsforløb eller andre nye metoder, kan man sådan set godt flytte unge.
Den største enkeltstående faktor til social mobilisering er altså at få de faglige færdigheder på plads.
For perspektivet er jo også, at hvis 100 kan blomstre, vil man på landets øvrige skoler se derhen og lade sig inspirere.
Det er regeringens ambition.
Det er også regeringens ambition, at vi får forældrene med.
Der findes jo ikke nogen større socialpolitisk bedrift end at løfte mennesker fra ledighed og ind i arbejdsfællesskabet.
Af samme grund vil vi fremlægge en jobreform II, der følger op på det, vi allerede har aftalt sidste år, sådan at gevinsten ved at arbejde, også hvis man tager arbejde til en relativt lav indkomst, bliver større – så en tanke om at sænke skatten for de laveste arbejdsindkomster.
Jeg noterede mig, at hr. Kristian Thulesen Dahl var enig i vigtigheden af det.
I samme moment vil regeringen, før det bliver jul, komme med et konkret forslag om en jobpræmie til langtidsledige.
Det kan så nok først processes i Folketinget efter jul, men det rokker ikke ved, at det før jul vil blive kendt, præcis hvilken jobpræmiemodel regeringen vil foreslå.
For det er jo lige præcis nu, at tingene sådan set udvikler sig ganske pænt.
Ledigheden falder, beskæftigelsen stiger over hele landet.
Der meldes om begyndende flaskehalsproblemer, og det er lige nu, vi skal skabe en særlig tilskyndelse hos dem, der er på kanten af arbejdsmarkedet, til at gribe ud efter de muligheder, som faktisk findes.
Det er jo også en kendt sag, at vi i forbindelse med jobreform II ønsker at trække et markant antal danskere, der i dag betaler topskat, ud af topskatten.
Og det hænger jo sammen med vores politiske ambition om at sørge for at skabe nogle vilkår for vores virksomheder, der gør, at de kan begå sig i den internationale konkurrence – herunder også i den internationale konkurrence om specialiseret arbejdskraft.
Kært barn har mange navne: globalisering, digitalisering, automatisering, disruption, kunstig intelligens, robotter.
Det eneste, vi ved, er, at det eneste konstante er forandringen, og det skaber jo altså hos nogle en enorm ambition om at gribe ud efter fremtiden og hos andre en angst og en utryghed, som skal tages alvorligt, og som vi skal handle på.
Det er præcis derfor, at den regering, som vi havde indtil sidste mandag, genoplivede trepartsinstrumentet, lavede to trepartsaftaler – selv om instrumentet var erklæret dødt og begravet under den tidligere regering – og altså lavede konkrete aftaler både om bedre integration og ikke mindst om flere praktikpladser.
Det er jo også det, der gør os håbefulde i den nye regering, med hensyn til at vi kan fortsætte ad det spor og have et tæt samarbejde med arbejdsmarkedets parter om at løse nogle af tidens store udfordringer – helt konkret jo i en tredje fase af forhandlingerne om efter- og videreuddannelse, med fokus på, hvordan vi sikrer, at vi får lavet et efter- og videreuddannelsessystem, som sikrer, at dem, der er i arbejde, mens de er i arbejdslivet, kan fastholde og udbygge de kompetencer, der gør, at de også er i arbejde om 5 år, om 10 år, om 15 år.
Jeg har jo noteret mig et stort engagement og en stor interesse uden for Borgens tykke mure omkring det initiativ, og jeg håber sådan set, at den positive måde, som omverdenen har taget imod det her initiativ på, også vil smitte af her i Folketingssalen.
Så min konklusion er, at jeg glæder mig, og at regeringen glæder sig til et samarbejde her i Folketingssalen.
Det gælder også i forhold til de nordatlantiske medlemmer: fru Aaja Chemnitz Larsen, fru Aleqa Hammond, hr. Sjúrður Skaale og hr. Tórbjørn Jacobsen.
Og jeg noterede mig godt, at man har været helt nede i ordstillingerne og syntes, at der var en sætning fra det gamle regeringsgrundlag, som ikke var at genfinde i det nye.
Vi er varme tilhængere af rigsfællesskabet.
Det hviler på ligeværdighed, og vi ønsker sådan set også i vores konkrete arbejde – det gælder alle ministrene – at have den positive relation med de nordatlantiske medlemmer, som giver rigtig god mening i forhold til de emnekredse, der er til diskussion.
Det gælder også hr. Tórbjørn Jacobsen, som jo sagde, at vi alle er rundet af den tid, vi lever i, at den havde formet os, og så måtte man forstå, at den havde formet alle mulige ude i verden.
Og jeg tænkte på: Hvad har formet hr. Tórbjørn Jacobsen?
Jeg googlede det, og så kunne jeg se, at hr. Tórbjørn Jacobsen er født samme år, som vi havde oprøret i Klaksvík, og det må have sat sig i modermælken på en eller anden måde – for jeg skal da lige love for, at der var engagement.
Og når min kones morfar så også bliver trukket frem i debatten og bliver brugt som rambuk, bliver jeg jo i virkeligheden helt mundlam – men det er fint nok.
Jeg synes, at ægte engagement skal anerkendes – og det var der.
Men indtil den dag, hvor det engagement sætter sig igennem med en sådan kraft, at mine børn tvinges ud i at vælge pas, altså færøsk eller dansk, vil jeg fortsat have den formening, at alle tre lande – Færøerne, Grønland og Danmark – har det bedst i rigsfællesskabet.
Og vi vil gøre alt, hvad vi kan, for at pleje det og på den måde forhåbentlig yde vores bidrag til, at det færøske folk ikke bruger deres selvbestemmelsesret til at vende ryggen til resten af rigsfællesskabet.
I morgen er en dag, vi ikke har prøvet endnu.
Det er jo rigtigt, og jeg glæder mig allerede til en dag, vi ikke har prøvet endnu.
Vores opgave er jo så at sikre, at det her lille land ikke bare holder til en dag, vi ikke har prøvet endnu, men til alle de dage, vi ikke har prøvet endnu – ikke bare året ud eller vor tid ud, men altså generationer frem.
Og det kræver jo løsninger.
Det kræver modet til at formulere udfordringer og fremlægge klare svar.
Det kræver også et samarbejdende folkestyre.
I den sammenhæng kunne jeg sådan set
godt tænke mig at slutte af med at læse et brev op, som jeg modtog dagen efter det amerikanske præsidentvalg.
Og det er ikke fra president-elect; ham havde jeg en telefonsamtale med.
Det er fra en ung dansk studerende, der hedder Lotte, og hun har ikke kun skrevet til mig; hun har også skrevet til fru Mette Frederiksen – så vi har fået det her brev begge to: Kære Lars Løkke Rasmussen og Mette Frederiksen.
Det er et langt brev, det er et godt brev, og jeg læser ikke det hele op, men bare en passage, som jeg synes er relevant:
Jeg har ikke meget forstand på politik, og jeg er ærlig talt bedøvende ligeglad med, hvem der er statsminister.
Det, der bekymrer mig, er valget i USA og følelsen af, at vi ikke selv er bedre.
Så her er min bøn til jer: Kæmp sammen i stedet for mod hinanden, skab enighed hen over midten, og lav fremtidssikrede løsninger.
Giv det et forsøg, et varigt forsøg.
Jeg ved jo ikke, præcis hvad fru Mette Frederiksen har svaret Lotte, den studerende, men jeg svarede selv bl.a., at jeg ikke kunne love, at jeg blev enig med fru Mette Frederiksen i alt, men at vi faktisk samarbejder en del og nok også mere end ifølge det billede, der tit og ofte tegnes i medierne.
Og det fik mig til at repetere, hvad vi har indgået af brede aftaler i Folketinget, siden jeg blev statsminister i juni sidste år.
Det var så godt nok for den tidligere regering, men det er dog stadig væk relevant, for som sådan har der jo ikke været afholdt noget folketingsvalg – vi er stadig i den her valgperiode.
Og af de omkring 60 aftaler, der er indgået siden folketingsvalget 2015, er 4 ud af 5 indgået hen over midten.
Det er jo ikke ubetydelige, ligegyldige aftaler.
Det er afskaffelsen af PSO-afgiften, det er et nyt ejendomsvurderingssystem, det er politiaftalen, det er et tryggere dagpengesystem, det er aftalen om gymnasierne – for bare at nævne nogle.
Og ifølge Avisen.dk, et af fagbevægelsens medier, er det en bundrekord; det er en bundrekord i blokpolitik.
Man kunne også vende det om og sige: Det er en toprekord i samarbejde.
Den samarbejdende linje ønsker den nye trekløverregering at fortsætte.
Vi vil gerne række hånden ud til et bredt samarbejde med alle her i salen og fortsætte med at præsentere dette Folketing for ambitiøse, holdbare og gennemarbejdede løsninger.
Tak for ordet.
Altså, min holdning er den, og regeringens holdning er den, at vi er en del af et rigsfællesskab.
Det agter vi meget, og det ønsker vi sådan set at fastholde og udbygge og modernisere.
Og i det ligger jo også svaret på spørgsmålet.
Det betyder, at vi skal samarbejde om de områder, som det er relevant at samarbejde om.
Og det skal vi gøre, indtil nogle måtte nå til en helt anden konklusion om, hvilken fremtidig relation vi skal have.
Men jeg har selvfølgelig så også en forventning – altså helt ved siden af det her – om, at det arbejde, man har, og det gælder både i Grønland og på Færøerne, er et stykke forfatningsarbejde, der respekterer grundloven og rigsfællesskabet, så længe de to lande, altså Grønland og Færøerne, ikke har selvstændiggjort sig.
Nu gav jeg lige et eksempel med SU.
Et andet eksempel, man kunne give, er vores udlændingepolitik.
Vi har strammet op og fået tingene under kontrol, og det gjorde, at vi kunne nedjustere en forventning fra 25.000 til 10.000 om året i vores egne regnestykker.
Det har frigjort penge, der nu sættes i rigtig velfærd.
Når vi har haft råd til at lave en aftale med Dansk Folkeparti og de tre partier, der nu indgår i regeringen, om at afsætte yderligere ressourcer til ældreområdet i år, er det jo, fordi vi fik styr på indvandringen og kunne veksle nogle penge, som var offentligt forbrug, til noget, der giver mere mening.
Det er en ambition, vi også har fremadrettet.