Rasmus Jarlov (KF), 2019-04-25:
Så er vi nået
til anden runde, lidt i samme boldgade – et beslutningsforslag fra Enhedslisten om at nedsætte en finansiel strukturkommission, som skal undersøge muligheder for og vurdere fordele og ulemper ved en opdeling af systemisk vigtige finansielle institutter, de såkaldte SIFI'er, altså de store banker.
Regeringen ønsker ikke at opsplitte bankerne og kan derfor ikke støtte forslaget.
Som jeg sagde ved det forrige punkt, hvor Enhedslisten foreslog at lave en offentlig bank, så har regeringen og Enhedslisten meget forskellige visioner for den finansielle sektor.
Vi ønsker i regeringen at bekæmpe økonomisk kriminalitet benhårdt, men vi ønsker ikke at bekæmpe finanssektoren som sådan.
Vi ønsker ikke, at staten skal drive banker, og vi ønsker heller ikke at tvangsopsplitte banker.
Der er selvfølgelig nogle udfordringer ved at have meget store banker, som udgør en meget stor del af samfundsøkonomien, for hvis de går konkurs, er der en risiko for, at de kan trække hele samfundsøkonomien ned.
SIFI'erne skal opfylde nogle hårde krav til likviditet og kapital.
De er underlagt et særligt såkaldt SIFI-tillæg, og der er andre krav i kapitalkravslovgivningen, og SIFI-tillægget varierer med institutternes systemiskhed, altså deres størrelse.
Hertil kommer, at store institutter fastsætter en kapitalmålsætning, som afspejler instituttets kapitalplaner og ledelsens vurdering af behov for kapital.
Danske Bank har en kapitalmålsætning om en solvensprocent på over 20 pct., hvilket er en stor stigning i forhold til før finanskrisen, hvor man i slutningen af 2008 havde en solvensprocent på 13 pct.
Så vil jeg også fremhæve, at vi i Danmark naturligvis har implementeret EU's krisehåndteringsdirektiv.
Hovedprincippet er, som det også har været princippet i Danmark siden bankpakke III, at det er institutternes aktionærer og kreditorer, der skal bære tabene, i tilfælde af at en bank får problemer.
Det er ikke staten, der skal bære tabene.
SIFI'erne skal ikke anspores til for stor risikovillighed i en forventning om, at staten redder dem, hvis det går galt.
En af de vigtigste ting er kravene til de såkaldt nedskrivningsegnede passiver, NEP-kravene, og det er SIFI'erne, der har fået de højeste NEP-krav for at kunne adressere institutternes systemiske karakter.
NEP'er er altså fordringer, som går tabt, hvis en bank er ved at gå konkurs.
Danske Bank har fået et NEP-krav på 33 pct. af de risikovægtede eksponeringer svarende til ca. 235 mia. kr.
Det er mange penge.
Det er en stor buffer at kunne tage af, hvis man er ved at gå konkurs, og det betyder altså, at vi betragter sandsynligheden for, at vi skulle komme ud i en situation, hvor det ville blive staten, der skulle til at betale for at holde hånden under eksempelvis Danske Bank, som meget lille.
Inden da ville der have været store tab blandt aktionærer og kreditorer, og det forventer vi er et kraftigt incitament til, at både aktionærer og kreditorer sørger for at holde institutterne på den rette sti, og at de ikke begynder at tage en masse risici i forventning om, at staten så kommer og redder dem.
Finanstilsynets data viser, at tabsrisikoen ved danske SIFI'ers udlån er væsentlig mindre end risikoen ved de mindre og mellemstore institutters udlån, og det er jo bemærkelsesværdigt.
Det betyder altså, at der ikke er tegn på, at SIFI'erne baserer kreditgivning på en forventning om statslige redningstiltag.