Mai Villadsen (EL), 2022-05-23:
Tak for det.
Vi står i en skæbnestund på mere end én måde.
Der er krig i Europa, klimaforandringerne buldrer truende af sted, og efter flere gode år risikerer vi, at økonomien er på vej i den forkerte retning med inflation og krisetegn, og måske risikerer vi er endda stigende arbejdsløshed på sigt.
Det er realiteten i vores økonomiske system: Kriserne kommer igen.
Det vigtigste er, hvad vi har tænkt os at gøre herinde.
Mørkere tider kalder på politisk lederskab, på mod, på klare prioriteringer, for det er ikke politisk lederskab at lade udviklingen gå sin gang.
I gode tider kan vi politikere lulle os ind i en falsk forestilling om, at alle interesser kan tilgodeses, uden at det koster noget for nogen – at vi kan give i pose og i sæk.
Og de sidste år har overordnet været gode.
Vi har kunnet prioritere klimahandling, udvide velfærden og skabe mere tryghed for mange.
Nu begynder historiens hjul at dreje igen, og vi går måske mod mere alvorlige tider.
Det kræver nye aktive valg.
Claus Hjort Frederiksen havde et legendarisk skilt stående på sit kontor, da han var finansminister.
Der stod: Hvor skal pengene komme fra?
– det måske mest klichéfyldte spørgsmål herinde, som bruges til at drille politiske modstandere, når man ikke helt har regnet forslagene efter, men samtidig et af de vigtigste og mest grundlæggende politiske spørgsmål.
Vi ser en situation, hvor de største banker og de rigeste familier i Danmark har lagt milliarder til deres overskud og formue efter en krisetid, mens kontanthjælpsmodtagere, førtidspensionister og fleksjobbere må se deres ydelse blive mindre, for hvert år der går.
Sådan er det jo, ville nogen måske have sagt, men det er simpelt hen for fattigt i et rigt land som Danmark, særlig for et rødt flertal.
Vi er valgt til at gå op i vilkårene for almindelige mennesker og slås for dem, som har det svært; vi skal levere resultater for et mere retfærdigt og lige samfund.
Det er i mine øjne vores eksistensberettigelse.
I Enhedslisten er vores prioriteringer klare.
Mens andre vil bruge mange milliarder på flere våben, vil vi sætte klimaet først og skrue voldsomt op for den nødvendige klimahandling.
Vi vil give skattelettelser i bunden, rydde op i et kynisk og umenneskeligt beskæftigelsessystem og løfte ydelserne, så ingen vokser op i fattigdom i et rigt land som Danmark.
Vi vil udvide velfærden, så tandlæge, receptpligtig medicin og psykologhjælp bliver nye skattefinansierede velfærdsrettigheder til alle.
Hvor skal de penge så komme fra?
Jo, Enhedslistens svar er klart: De skal komme fra dem, som har mest – fra de rigeste i vores samfund.
Alternativet til en mere retfærdig omfordeling er at se uligheden stikke af og velfærdssamfundet slå revner, at acceptere, at der bliver længere mellem top og bund, at lade stå til, imens vores lille samfund forandrer sig til noget andet og mere utrygt, til noget, vi risikerer ikke at kunne genkende.
Det er også derfor, vi står i en skæbnestund, der kommer til at vise, hvordan vores politiske kompas egentlig ser ud.
Jeg er uendelig glad for at være kommet væk fra VLAK-skattelettelser for de allerrigeste til privatfly, til lystbåde og til dyre biler.
Det var uretfærdigt, det var ubæredygtigt, det var uklogt.
Men jeg står også med en fornemmelse af, at Socialdemokraterne mangler vilje til at slås for dem, der har mindst.
Og det er frustrerende svært at presse jer til at lave reelle forandringer og forbedringer.
Slår fundamentet revner?
Trækker midten så hårdt, at den trækker det sociale kompas helt skævt?