Samira Nawa (RV), 2025-12-17:
Hvordan griber man den her debat an, uden at det bliver en gentagelse af talerne og debatten fra sidste år, forrige år og året forinden?
Jeg synes faktisk, det har været svært.
For talerne og debatten bliver meget hurtigt tekniske, og det er procentsatser, vi taler om, og det er jo meget fint, men nogle gange glemmer vi også lidt vores hvorfor.
Altså, hvorfor er klimapolitik vigtigt?
Hvorfor bruger netop vi uendelige mængder af tid på at debattere passioneret med hinanden, pege på dårligdommene ved hinandens politik og servere løsningerne fra vores egen politik, og når vi har gjort alt det, søger vi alligevel hinanden i håbet om at finde fælles fodslag?
Mit hvorfor er mine børn, det er alle Danmarks børn, det er hele verdens børn.
For det er de kommende generationer og deres muligheder og den verden, de skal vokse op i, som er min drivkraft i politik, og jeg drømmer om at give en bæredygtig klode videre til næste generation, og det kræver fuld fart på den grønne omstilling.
Der kan nemlig ikke længere være to meninger om, at klimakrisen ikke bare er noget, der truer ude i horisonten, men at det er en tilstand, som allerede er her, og det skal et land som Danmark, uanset hvor lille et land vi måtte være, simpelt hen have nogle ambitiøse svar på.
Det er ikke, fordi vi alene kan løse klimakrisen, men vi kan være et foregangsland og en inspiration for de mange andre lande i Europa og også uden for Europa, som kigger på os, og det går på flere ben.
Det ene ben er at få sat et højt klimamål, og allerede nu er der jo usikkerhed om vores 2030-mål.
Sidste år havde vi en diskussion om, at vi var godt på vej mod 2030-målet, men en del af målindfrielsen kom jo ikke via reelle CO 2 -reduktioner, men via nogle tekniske justeringer i nogle regneark.
Så sidder vi jo aktuelt i forhandlingerne om klimamålet for 2035, og her må jeg være ærlig og indrømme, at jeg er skuffet over regeringens udspil på 82 pct., og at jeg også er skuffet over, at regeringen først lægger op til, at vi skal handle yderligere fra 2034.
Jeg ser ikke nogen grund til, at vi skal stå stille de næste 9 år.
Tværtimod har Radikale Venstre sammen med en række andre partier fremlagt en ambition om en 90-procentsmålsætning i 2035, men vi er også klar til at forhandle med regeringen, sådan at vi kan lande et sted, som alle kan være i.
Men 82-procentsmålet er lavt af den årsag, at hvis man laver en fremskrivning, så er det kun meget få point fra, hvor vi alligevel havner med en vedtaget politik, og hvis man tæller lattergasemissioner, elektrificeringen af færger og udfasningen af petrokoks med, så kunne det jo faktisk godt være, at vi landede på de 82 pct. uden at løfte en finger, altså at det så ikke engang et mål, som var højere end den fremskrivning, der er lagt op til.
Så på den baggrund håber jeg, at vi de næste par dage kan blive enige med regeringen om et mere ambitiøst mål.
Et andet ben handler om at nedbringe de globale forbrugsudledninger, og der er der flere måder at gøre det på.
Vi har i en tidligere debat haft fokus på et pejlemærke, altså et mål, en procentsats, som vi kan stræbe efter, og det har jo virket i forhold til 70-procentsmålet i 2030, som vi har sat, fordi det tvinger den til enhver tid siddende minister og regering til at tage nogle initiativer og levere nogle tiltag, som nedbringer udledningerne, og det er jo den samme drøm, jeg har i forhold til vores globale forbrugsudledninger.
Men man kan også gøre det på andre måder.
Man kan kigge på helt konkrete områder.
Vi kan kigge på tekstilområdet, som er det fjerde mest miljøbelastende område i EU, hvor der er tekstiler, som vi handler, men uden rigtig at gøre brug af dem, og hvor de bliver til affald og hober sig op på strandene i verdens udviklingslande.
Man kunne kigge på træbiomasse, som ikke bare er træsrester, men som simpelt hen fører afskovning med sig i resten af verden, og man kunne kigge på de grønne offentlige indkøb.
Det offentlige handler nemlig ind i store mængder, både når det kommer til tekstiler, til fødevarer og til transport.