Rasmus Horn Langhoff (S), 2017-03-29:
Det her er jo det vigtigste punkt i dag, og det er en dejlig tilbagevendende tradition en dag om året at mødes med jer ligestillingsfolk og kigge på store og små ligestillingsudfordringer, og at vi også får prøvet hinanden lidt af.
Vi har også fået en ny ligestillingsminister iblandt os, som endda er sprunget ud som feminist, kan jeg forstå, og tillykke med det; vi kan altid bruge endnu en feminist her i butikken.
Hvad er en feminist egentlig?
Jo, ordbogen siger, at en feminist er enhver, der er tilhænger af social, politisk og økonomisk ligestilling mellem kønnene.
Det er da slet ikke så farligt endda.
Det er jo lige netop den stræben efter ligestilling og frigørelse for det enkelte menneske, som har været med til at gøre Danmark til et moderne, velstillet og trygt samfund, så jeg håber, at ligestillingsministeren kan blive lidt af en trendsetter i den borgerlige lejr, for vi har brug for mange flere feminister, også blandt jer i blå blok.
Den amerikanske historiker Nancy Cott siger om feminismen, at feminismen indebærer den opfattelse, at kvindernes position er en social konstruktion, altså at det er samfundsskabt og ikke naturskabt eller gudskabt, og ellers vil forandring ikke være mulig.
Den erkendelse fra Nancy Cotts side og i feminismen er en forudsætning for at sikre ligestilling mellem kønnene.
Det er altså ikke Vorherre, der har bestemt, at kvinder skal have 17 pct. mindre i løn, og det er ikke Vorherre, der har bestemt, at far skal afholde mindre end 10 pct. af den samlede barselsorlov.
På samme måde er der altså heller ikke noget i videnskaben, der understøtter forestillingen om, at der i kvinders dna skulle ligge et særligt behov for at gå hjemme og passe børn i stedet for at gøre karriere, ligesom der heller ikke er noget beviseligt i mænds biologi, der påviser, at manden ikke evner at købe bleer, sutter og babymos, men kun kan finde ud af at bruge alle pengene på sprut og tobak, hvis han altså en dag skulle få fingre i børnechecken.
Der er ingen beviser for dette.
Det kønsopdelte arbejdsmarked, den største ligestillingsudfordring i de skandinaviske velfærdssamfund, er et kæmpemæssigt spild af talent og penge, som kun er med til at fastholde mænd og kvinder i bestemte roller – og det hele er menneskeskabt.
Det samme er altså løngabet mellem mænd og kvinder, og det samme er det enorme barselsgab, vi har fået mellem far og mor, og det faktum, at vi ikke har nok kvindelige talenter i spil i toppen af dansk erhvervsliv. I virkeligheden er det her jo en god nyhed, for det betyder, at vi rent faktisk kan gøre noget ved det, men vi skal være opmærksomme på, at de her udfordringer ikke løser sig selv, i hvert fald ikke lige med det samme.
Berlingske har lavet beregninger, der viser, at medmindre vi sætter aktivt ind over for eksempelvis løngabet, får vi først løst ligelønsproblemet i 2126, og til den tid må vi formode, at der i hvert fald herinde har været nogle udskiftninger – hvis altså vi skal vente så længe på det.
Men så er det jo heldigt, at vi som feminister ikke bare erkender, at vi er i stand til at løse udfordringerne, men at vi også føler os moralsk forpligtet til at gøre noget ved det.
Det bringer mig videre til, at ligestillingsministeren har lavet en perspektiv- og handlingsplan for 2017.
Det er jo godt at kunne sætte alle ligestillingsudfordringerne i perspektiv, men visionerne skal selvfølgelig følges op med handling, og her er der et par områder fra planen, som jeg godt vil kommentere.
Der er opbakning fra Socialdemokratiet til det og også til at fokusere på i det hele taget at sikre ligestilling i minoritetsmiljøerne.
Det er ganske enkelt ikke sagligt at droppe den her indsats.
Og med de meldinger, der ellers har været fra ministeren, fra ordførere for regeringspartierne, må man bare konstatere, at de angreb, som KVINFO bliver udsat for her, virker noget politisk motiverede – som om KVINFO nu bare skal have kniven.
Må jeg ikke opfordre regeringen til at droppe den her klapjagt, så KVINFO kan fortsætte deres vigtige arbejde for integrationen og for ligestilling.
Det vil gavne os alle sammen.
Men der er også andre ting.
I forhold til bekæmpelse af vold i nære relationer er det jo noget, hvor regeringen sammen med de fleste andre af Folketingets partier har bred opbakning til den indsats, der er lavet, og den satspuljeaftale, der er lavet, og den opbakning, som er rigtig vigtig, er der også fra socialdemokratisk side, men vi er også parate til at kigge på, om vi kan gøre det endnu bedre, f.eks. ved at vi i Danmark genindfører den akutte og gratis psykologhjælp til voldsramte på krisecentrene.
Vi er parat til at investere i en ordning, som skal gælde både voldsramte kvinder og mænd ude på krisecentrene.
I forhold til ligestilling på ledelsesniveau vil regeringen have hele talentmassen i spil i erhvervslivet og er nu blevet helhjertet og begejstret tilhænger af den danske model for kvinder i ledelse.
Dejligt at have jer ombord.
Nu skal vi så bare også sikre, at loven virker.
I handlingsplanen fra sidste år ville regeringen følge op på den her lovgivning, og det er den plan, der er her, og nogenlunde de samme ord står der så i planen for i år.
Vi må bare sige, at der ikke er sket noget.
Institut for Menneskerettigheder har lavet en tilbundsgående evaluering af lovgivningen.
Den er offentlig tilgængelig, så det er bare at dykke ned i den.
Men det er klart, at når loven ikke bliver fulgt, kan man heller ikke forvente at få resultaterne.
I forhold til ligestilling inden for de offentlige myndigheder fandt jeg perspektivplanen fra 2016 frem.
På side 19 beskrives initiativet, hvor regeringen har aftalt med KL, at de udformer en vejledning til kommunerne, som skal sikre, at både mor og far modtager information fra det offentlige for alt, hvad der vedrører deres børn.
For man kan spørge: Hvorfor er det kun mødrene, der skal informeres?
Det er da ikke ligestilling.
Så jeg blev lidt optimistisk, da jeg i sin tid læste de her linjer.
Så gik der et år.
I 2017-planen, søreme også på side 19, står der, at man vil tage initiativ til at få udarbejdet en vejledning til kommunerne, så begge forældre kan blive informeret.
Der er altså gået endnu et år, og det eneste, der er sket, er, at vi alle sammen er blevet et år ældre.
Venner, det er altså ikke nok bare at skrive tingene ned på et stykke papir, det skal også føres ud i livet.
Der står også i handlingsplanen for 2016, at regeringen vil undersøge mulighederne for at ændre udbetalingsreglerne for børnechecken, så checken ikke pr. automatik udbetales til mors konto, men at forældrene selv kan bestemme, hvor den skal udbetales.
Der gik et år, og vi blev alle sammen et år ældre, og hvad er status?
Jo, i planen fra 2017 står der søreme, at regeringen har besluttet sig for at undersøge præcis det samme, som man besluttede sig for at undersøge i 2016.
Einstein sagde, at definitionen på sindssyge er at gentage den samme handling igen og igen og så forvente et nyt resultat, altså i det her tilfælde at tro, at hvis man intet foretager sig, sker der nok en masse.
Man kan spørge sig selv: Hvad er det, regeringen venter på?
Skal der ske noget på de områder her, eller kan vi bare genoptrykke den her handlingsplan, og så kan vi bruge den igen næste år?
De handlingsplaner ligner til forveksling hinanden, og man kan selvfølgelig sige, at i det mindste er man så konsistent, og det er jo altid noget.
Den knap så pæne udlægning af det ville være, at regeringen er gået i stå, at den simpelt hen er faldet i søvn på ligestillingsområdet, at regeringen snorkbobler.
Men det skal I ikke være kede af, for tiden er ikke helt løbet fra regeringen endnu, der er stadig god mulighed for og god tid til at få udrettet en masse.
Jeg håber, og jeg forudser, at I vil møde et meget velvilligt Folketing, også en velvillig befolkning, hvis I tager det næste skridt og ikke bare lader det blive ved snakken, men rent faktisk bruger handlingsplanen i dag til også at handle og levere nogle resultater på ligestillingsområdet.
Jeg skal i hvert fald nok sige nogle pæne ord om jer, når den tid kommer.