Martin Lidegaard (RV), 2023-01-19:
Kære kollegaer, kære medborgere.
Vi lever i et af verdens bedste samfund.
Det er bygget på frihed, lighed og tillid, på det enkle princip, at hver eneste generation af danskere har bestræbt sig på at give et lidt bedre samfund videre til den næste generation.
Derfor er den største og mest smertefulde erkendelse i vor tid, at vi forældre, vores generation af politikere, os som samfund for første gang ikke kan gøre netop det – at give et bedre samfund videre til vores børn.
Tillad mig, lidt utraditionelt, at tage jer med på en kort tidsrejse tilbage i vores fælles historie.
Det er ca. 200.000 år siden, at homo sapiens, det tænkende menneske, begyndte at sprede sig over resten af jorden.
Det er ca. 12.000 år siden, at vi gennemførte agerbrugsrevolutionen, og dog blev vi stadig kun talt i få millioner individer.
For 5.000 år siden opfandt vi skriftsprogene.
For 500 år siden kom den videnskabelige revolution, og for bare 200 år siden den industrielle revolution.
Og hver eneste af disse revolutioner betød kæmpe fremskridt for vores art, men intet – intet – står mål med de seneste 50 år, hvor vi er blevet 2 milliarder flere middelklasseborgere på kloden, samtidig med at vi andre er blevet rigere.
Det har fundamentalt ændret vilkårene for menneskets liv på tre måder.
For det første har koncentrationen af drivhusgasser i atmosfæren nu nået et niveau, der i vores børnebørns levetid kan omvælte klodens basale økosystemer og true vores egen eksistens.
For det andet har eksplosionen i den globale økonomi betydet en tilsvarende eksplosion i antallet af nye teknologier, teknologispring; vi digitaliserer, opfinder nye sundhedsteknologier, nye våbentyper, ny kunstig intelligens i et tempo som aldrig før.
Og for det tredje har udviklingen ført til en ny multipolær verdensorden, hvor Europa og USA bliver relativt mindre, og hvor vi både økonomisk og militært står svagere og ikke længere kan tage for givet, at det er vores demokratiske idealer og menneskerettigheder, vores værdier, der bliver normen i den nye verden.
Det er altså, hvad 2 milliarder nye middelklasseborgere har ført til.
Hvis vi nu kigger frem, står vi ifølge OECD til at blive 3 milliarder flere middelklasseborgere over de næste bare 15-20 år.
Det svarer til en fordobling af det globale bnp på bare én generation – vores generation.
Det vil skabe forandringer i vores liv med en hast, som det næsten ikke er til at begribe.
Vores tid rammer os som et jordskælv i menneskehedens historie.
Vores små lysglimt af liv vil få afgørende betydning for de milliarder af lysglimt, der ligger forude.
Det er et ansvar, der skræmmer, men det er også et ansvar, der giver håb.
Det skræmmer, fordi vi har så uhyggeligt få år tilbage, hvis vi skal nå at dæmpe den globale opvarmning.
Vi skal halvere de globale udledninger inden 2030, om 7 år, og bagefter skal vi halvere dem igen inden 2040 for at ende i nul i 2050.
Lad os være ærlige og sige, at det ser svært ud med det tempo, som verdens lande præsterer i dag, herunder Danmark.
Og dog tæller hvert eneste ton CO 2 .
Der er i bogstaveligste forstand en verden til forskel på, om vi rammer 2, 3 eller 4 graders opvarmning.
Der er også andet, der skræmmer.
Vor tids største paradoks er måske, at vi aldrig har været rigere, mens vores børn og unge tilsyneladende aldrig har haft det dårligere.
Mon ikke det bl.a. har rod i de voldsomme forandringer, som både forældre og børn oplever i et stadig større tempo – de ufattelig mange nye valg, som vi bliver stillet over for, og som fuldstændig har forandret vores familieliv på ganske kort tid; at vi simpelt hen har svært ved at finde os selv og hinanden, vores egen ro og mening med livet.
Det er svært for både samfund og mennesker at kapere så store forandringer på så kort tid.
Det skræmmer.