Marianne Jelved (RV), 2017-02-24:
Tak, hr. formand.
Vi ved også, at de ikke kan indhente de 2 år.
Derfor kan vi ikke sidde denne viden overhørig.
Vi er nødt til at tage den alvorligt.
Jeg vil gerne anbefale på mit partis vegne, at Folketinget samler sig om at øge mulighederne i vuggestuer og børnehaver for, at man kan kompensere for det, nogle børn mangler, nemlig sproglig, fysisk og motorisk udvikling på samme niveau som de bedre stillede børn.
Vi kan også se, at forskningen viser, at der er grupper af børn i Danmark, der underpræsterer.
Sådan kalder man det.
Det ser vi, hvis vi sammenligner med andre nordiske lande.
Vi ved også, at eleverne selv er meget bevidste om forventningerne til dem.
Den viden kan vi heller ikke sidde overhørig.
Vi ved også, at der er en polarisering blandt de unge.
Der er tendenser til en præstationskultur, som kan virke usund.
Bl.a. giver det sig udtryk i, at det perfekte bliver normen.
Vi kan også se ved sammenligninger af 1. g'ere, som ikke får karakterer i 1. g, at de er langt mere åbne og diskuterende og afprøvende med forskellige synspunkter og opfattelser end unge i 1. g, som får karakterer.
Nogle af dem er tilbøjelige til at holde sig helt stille i baggrunden for ikke komme til at dumme sig, og så hænger man også i kanten af gruppen.
Måske er forklaringen, at vi efterhånden lever i det, man kunne kalde et OECD-fællesskab.
Det vil sige, at der er kort vej fra input til output, og man skaber nogle fælles måleinstrumenter.
Ved at sammenligne tror vi, at vi bliver bedre.
Vi glemmer måske værdien af de undervisende og lærende fællesskaber, hvor læreren gennem undervisning åbner verden for børnene og eleverne, og de lærer at være en del af stærke fællesskaber, fordi de får del i skolens dannelsesviden i fællesskaber.
Og det har ikke kun noget at gøre med indholdet i undervisningen, men også med den måde, der bliver undervist på.
Jeg vil gerne give et par eksempler på det.
4. klasse var på besøg på Statens Museum for Kunst.
De skulle møde kunstværker, og de skulle drøfte, hvad frihed er, når de står over for et kunstværk.
De var blevet introduceret til Kierkegaard, inden de kom.
Nu stod de over for en blender med en fisk i, der var vand i, og der var en knap foran.
De 10-årige børn står i en kreds omkring blenderen og taler om, hvad frihed er i den situation.
Det, der er interessant, når der står en lærer som mig bagved og iagttager dem, er, at det ikke er muligt for mig at se, at der er nogle, der hænger i kanten i fællesskabet.
De er alle med, og de opfører sig alle, som om de har ret til at være med i det fællesskab, hvor de er anerkendt på lige fod med alle de andre.
Det er en fantastisk vigtig erfaring, børn gør med at være med på lige fod med andre.
Det er ikke muligt at spotte den elev, der hænger udenfor.
Alle svar er nemlig gode svar, og de er faktisk i virkeligheden fælles om at prøve at nå til en fælles forståelse, hvor de lytter til hinanden og drøfter tingene og bruger sproget.
Det er et særlig sprog, de bruger.
De bruger nemlig det sensitive sprog, det æstetiske sprog, der ikke skal læres, det skal vækkes.
Og alle kan være med på lige fod i det læringsfællesskab.
Det er det sprog, vi bruger i kunsten; det er det sprog, vi bruger, når vi diskuterer med hinanden, hvad meningen med samfundet er, hvad meningen med livet er, hvad meningen med skolen skal være osv.
Det er i modsætning til det faglige sprog, som er det, der skal læres, og som derfor også i sit væsen er ekskluderende, og som det kan være svært for nogle børn at komme ind i.
Begge sprog skal bruges i skolen, og begge sprog skal bruges i hverdagen.
Jeg vil fortælle om Liva i 3. klasse, som kommer hjem.
Hun er vant til at få vist stjernebillederne på augusthimmelen af sin bedstefar.
Nu har hun malet et maleri til sin bedstefar, og hun siger, det forestiller stjerner, Mælkevejen og rummet.
Nu skal vi til i grupper at undersøge planeter.
Det er vi nødt til at være sammen om.
Vi kan jo ikke sidde alene med alt det, vel bedstemor?
Det er et barn, som er ved at få del i den dannelsesviden, som skolen har, ved at der bliver undervist på en sådan måde, at læreren viser det, som de ikke selv ved.
Det er det, som får verden til at hænge sammen: stjernerne, Mælkevejen og rummet – sådan sagde hun – rummet.
Det var fuldt af mystik.
Men det var en verden, der blev åbnet for hende.
Det er en fantastisk oplevelse for børn at komme igennem 10 år i folkeskolen på den måde.
Derfor er dannelsesviden også et spørgsmål om at øge mulighederne for, at man kan skabe bedre mobilitet i uddannelsessektoren.