Henrik Dahl (LA), 2022-01-12:
Tak for ordet.
I de første papirer fra sundhedsministeren, som blev udleveret i marts 2020, var smertegrænsen for antallet af respiratorpatienter i Danmark ca. 1.000, og nu har det vist sig, at når kampen imod en epidemisk sygdom trækker ud, så den varer i årevis, er smertegrænsen tættere på 100, end den er på 1.000.
Det udløser jo en eftertanke: Hvordan kan det være, at i et rigt land som Danmark, hvor vi bruger en kæmpestor del af vores bruttonationalprodukt på offentlig service, er det så svært at levere en robust indsats?
Og det er jo tilsyneladende en form for generelt problem, for det er jo ikke bare vores sundhedsvæsen, der har det svært i en langtrukken kamp mod et eller andet, det gælder f.eks. også for politiet, og det gælder for forsvaret.
Vi kan slås mod en sygdom eller nogle kriminelle bander eller en militær modstander i nogle måneder eller et halvt år, men så må kriser helst ikke vare længere.
Og man får jo en idé om, hvor det kniber med robustheden, hvis man sætter sig ned og kigger på nøgletal, for Danmark har et meget lille forsvar, hvis vi ser på antallet af medarbejdere og mængden af materiel, vi har en af de mindste politistyrker i Europa, set i forhold til befolkningstallet, og vi er også et af de lande i Europa, der har den mindste hospitalskapacitet, set i forhold til befolkningstallet, så det er åbenbart måden, vi gør tingene på.
Det er billigt, men det har også nogle konsekvenser, det er der jo ikke nogen tvivl om.
Det er ikke en enkelt regering, der har bestemt, at det skulle være sådan, og det er stort set altid brede flertal, der har stemt udviklingen igennem, så det problem, vi diskuterer i dag, har altså noget at gøre med den måde, alle Folketing og alle regeringer arbejder på.
Når man sidder i en regering, har man ikke bare retten, men man har også pligten til at tage initiativet og til at spille ud, og så skal vi andre nok dukke op og komme med de mest konstruktive udspil, vi kan.
Og derfor er vi selvfølgelig glade for at være med i en udtalelse, som præciserer, at regeringen bl.a. belært af erfaringerne med corona må tage initiativet til en reform af vores sundhedsvæsen, og at det gerne måtte have været taget for et stykke tid siden.
Men jeg tror også, at vi er nødt til overveje spørgsmålet om reformer grundigere.
I 2021 kom der en utrolig god bog om de seneste 20 års reformer i Danmark.
Den hedder »Entreprenørstaten«, og den er skrevet af politologen Sigge Winther Nielsen.
En af de mange gode pointer i bogen er, at de fleste reformer i Danmark siden år 2000 er slået fejl, hvad enten Danmark har haft en rød eller en blå statsminister.
Og hvorfor er de det?
Det er de, fordi de ikke var planlagt ordentligt; fordi de ikke satsede på at inddrage de sektorer, der skulle reformeres; fordi der ikke var lagt ordentlige planer for at implementere reformerne; og fordi Folketinget og skiftende regeringer alt for ofte mister interessen, når først reformerne kører over broen fra Slotsholmen og ud til det omkringliggende Danmark, hvor de fleste mennesker faktisk bor.
Så opfordringen fra mig i dag bliver: Vi skal ikke lave en typisk dansk standardreform en gang til, for det er en reform, der slår fejl, en reform, man haster igennem uden grundigt forarbejde og uden at inddrage de medarbejdere, der skal reformeres, som bliver markedsført med doorstep og spin og fanfarer, og så bliver den glemt, og det lange seje træk med reformen begynder.
Der bliver snakket rigtig meget om, at vi skal have andengenerationsreformer, det er sikkert rigtigt, men vi skal også have reformer af den måde, hvorpå vi reformerer.
Ellers er den her forespørgselsdebat ikke til noget formål.
Tak for ordet.