Jakob Sølvhøj (EL), 2018-04-20:
Jeg er sådan set
lidt forundret over modtagelsen af forslaget.
Jeg ved ikke, om jeg er rystet – der skal nok mere til – men der ligger et brev fra Landsforeningen LEV, der blev sendt sammen med ansøgningen til satspuljemidler 2018-2021, og deri anbefaler man, at der fortsat gives penge fra satspuljen, og man skriver til sidst, at hvis det bortfalder med virkning fra den 1. januar 2018, vil dette tilbud ikke længere være tilgængeligt for en del af LEV's målgruppe.
Jeg tænker på, om det ikke kalder på en analyse af, hvad det er for et problem, man skaber, når man fjerner halvdelen af de midler, staten hidtil har haft til det her område, og når der er mennesker med udviklingshandicap og andre vidtgående psykiske handicap, der ikke længere er i stand til at deltage i folkeoplysningsvirksomhed.
Kalder det ikke på, at vi analyserer, hvad problemet er?
Jeg må sige, at jeg er fuld af forundring.
Det er jo ikke et forslag – på trods af fru Marianne Jelveds fortalelse – der vil hælde milliarder af kroner ud af kassen.
Jeg synes simpelt hen, det er mærkeligt, at der ikke er en større imødekommenhed.
Deltagelse i folkeoplysende virksomhed er jo for mange mennesker med handicap særligt på den måde, at det dels kan give dem ny viden og nye kundskaber og læring i at begå sig eller blive bedre til at mestre deres eget liv.
Hr. Orla Hav var inde på de komplicerede udfordringer, som mange mennesker med handicap kan have med at begå sig i hele den fagre teknologiske verden, altså det at kunne betjene sig af f.eks. Nem-ID som os andre.
Men derudover ligger der jo specielt for denne gruppe også en meget vigtig faktor i forhold til borgernes sociale liv.
Det er jo forskelligt, hvordan man som borger med handicap indretter sine boligforhold, men jeg er sikker på, at der er mange mennesker med handicap, der bor i botilbud, for hvem de her tilbud er en meget, meget vigtig del af deres sociale liv.
Det er måske den eneste lejlighed, de har, til at komme uden for botilbuddet og opleve et samvær med andre mennesker og altså opleve et samvær, som bryder med det samvær, de har med andre i deres botilbud.
Så jeg vil sige, at jeg synes, det er utrolig vigtigt at give borgere med handicap en ikke bare formel, men også en reel mulighed for at deltage i undervisning under folkeoplysningsloven, og jeg synes, at med det behov, der er, må det være rimeligt, at vi går ind i en fælles analyse af, hvad der egentlig skal til for at imødekomme de ønsker og behov, der er hos den her gruppe.
Det, at den statslige bevilling gennem de sidste 9 år har været delt op, har jo som sådan kun udgjort et mindre problem.
Det administrative problem er allerede blevet nævnt, og som jeg sagde tidligere, er jeg tilfreds med, at ministeren vil kigge på det at skabe større forudsigelighed i pengestrømmene på sigt, altså hvis der skulle komme nye midler.
For det er vanskeligt at håndtere planlægningen.
Jeg vil sige, at jeg synes, det er et problem, og jeg er helt med på, hvad ministeren siger, altså at vi ikke kan løse alle principielle problemer om satspuljen i forbindelse med den her sag.
Det er heller ikke mit ærinde, men jeg vil bare illustrere, at det altså er problematisk, at vi har opdelt en del af udgifterne i forhold til mennesker med handicap, og nu også konkret på det her område.
Er problemet reelt?
Ja, det er i den grad reelt,
det er jo mennesker, som i kraft af deres handicap ikke selv kan transportere sig, og i bemærkningerne til beslutningsforslaget har vi nævnt et eksempel på, at det for en borger kan blive en merudgift på omkring 10.000 kr.
Jeg ved ikke, om man kan svinge sig op til at tale om diskrimination af borgere med handicap, men altså, det er jo helt indlysende, at det betyder, at der er borgere med handicap, som ikke tilnærmelsesvis har mulighed for at deltage i de her tilbud på lige fod med andre borgere.
Så vi er kede af den melding fra ministeren og fra regeringspartierne og Dansk Folkeparti.
Jeg er til gengæld rigtig glad for de bemærkninger, der er kommer fra SF og fra Alternativet og Radikale Venstre, og også for den imødekommenhed som, hr. Orla Hav har vist i forhold til at få analyseret det her problem, selv der ikke var en umiddelbar tilslutning til Enhedslistens forslag.
Vi må jo så finde andre veje.
Jeg synes simpelt hen ikke, vi ikke kan være bekendt at lade det her problem være uløst.
Der er det reelle problem i forhold til de mennesker, som rammes af det her, og man kan sige, at der også er det formelle problem, at det er, synes jeg, endnu et eksempel på, hvad det betyder, også i forhold til, hvordan vi egentlig fortolker det, når nu Danmark har tiltrådt FN's Handicapkonvention, der skal sikre lige muligheder for borgere med handicap.
Altså, hvordan er det så, vi i virkeligheden lever op til det i praksis?
Jeg skal beklage, at der ikke er flertal for forslaget.
Jeg tænker, at de partier, der har tilkendegivet en positiv holdning til det her, i fællesskab må drøfte, hvordan man kan rette op på det, for vi kan simpelt hen ikke være det bekendt over for de borgere, der rammes.
Så vil jeg godt spørge ministeren, om det ikke vidner om, at vi har en uholdbar praksis.
Når vi har et så vigtigt område som det her og vi har midler, som for rigtig mange borgere med handicap er en betingelse for deres deltagelse i folkeoplysende virksomhed, er det ikke et problem, at måden, vi tildeler midler på, er sådan, at helt op mod – i det her tilfælde – halvdelen af midlerne er midler, der ikke hører hjemme i finansloven, men midler, der løbende tages stilling til i en satspulje?
Ville det ikke være rigtig fornuftigt at ændre den praksis, sådan at det ikke var satspuljemidler, der skulle være med til løbende at finansiere et område som det her, men at man fandt de fornødne penge i finansloven?