Nanna W. Gotfredsen (M), 2026-02-05:
Tak for ordet, formand.
Jeg kom lige i tanke om valgkampen i 2022 – det skal vi jo snart ud i igen – og en debat i Fællessalen, hvor jeg bestemt mener at hr. Torsten Gejl var der og talte varmt for en forvaltningsdomstol, og hvor jeg selv var skeptisk.
Så jeg behøver altså ikke at indgå i en SVM-regering, vil jeg bare understrege, for at have en vis skepsis.
Men det er ikke sådan, at jeg er lodret imod forvaltningsdomstolskonceptet.
Jeg er ikke imod, som jeg var det, da nogle f.eks. ville fjerne bortviste hjemløses klageret, altså når de blev bortvist fra herberger.
Der var jeg rigtig, rigtig meget imod.
Jeg tror ikke, der er nogen af mine kolleger her, der er i tvivl om, at jeg er vanvittig optaget af udsatte borgeres retssikkerhed.
Det er vi i det hele taget i Moderaterne.
Vi gik til valg på en værdighedsreform og stemplede ind med det i regeringsgrundlaget, og den er jo ude at have et liv nu.
Der vender vi alt muligt på hovedet, særlig designet til de allermest udsatte.
Vi sørger for, at afgørelsesmyndigheden ligger hos dem, der kender dem, det handler om.
Vi ændrer og justerer på en række ting for at få noget, der ligner retssikkerhed.
Det er simpelt hen et decideret paradigmeskifte, endda et, der fik en undskyldning med på vejen.
Vi havde ikke gjort det godt nok.
Det var en ren tilståelsessag.
Nu løfter vi det.
Og hvis der var noget, der kunne være brug for at tale om, så var det vel nok en værdighedsreform designet til mennesker med handicap, til forældre med børn med handicap osv.
Jeg er ikke sikker på, at den reform, der er brug for dér, ligger i en forvaltningsdomstol.
Men retssikkerheden bløder, ingen tvivl om det.
Den oplevede retssikkerhed bløder endnu mere.
Der er lange sagsbehandlingstider, som er i modstrid med enhver god tanke om retssikkerhed, og der er et hav af andre forhold, der også kommer på tværs, såsom kompleks lovgivning, som det er håbløst at være retsanvender i forhold til, når man har måske 14 dages juraundervisning på socialrådgiverstudiet og i øvrigt har alt for mange sager, og hvad ved jeg.
Det, som jeg synes er smadderærgerligt ved det her beslutningsforslag, er – og jeg ved ikke, om det er næsten sådan forvaltningsdomstolsreligiøse kræfter, der har skrevet det – hvorfor man kun har fokus på det.
Hvorfor tager vi ikke en samtale på tværs af partierne, som jo er enige om, at der er ting, der skal fikses?
Men hvilke værktøjer kunne der være brug for?
Kunne forvaltningsdomstolen være en del af det koncept?
Hvad med alle de andre greb, vi kunne tage fat i?
Så jeg synes, det er smadderærgerligt, for ellers havde jeg måske vist mig en anelse mere åben.
Jeg er jurist, men det er alligevel efterhånden nogle år siden, at min juristoptimisme led nogle knæk, og det er altså ikke alene Ankestyrelsens skyld; der er en masse årsager.
Og jeg ville ønske, at det var den slags arbejde, vi stod her og talte om at vi kunne komme i gang med at få kigget på.
Vi står med en sociallovgivning, der er fuld af bestemmelser, som man kunne kalde elastik i ikke bare metermål, men kilometermål.
Man kan opleve at føle sig chanceløs, fordi der er så få specialiserede retshjælpstilbud.
Der er ikke en på handicapområdet, og det har været mig en gåde som gadejurist i mere end et kvart århundrede, hvorfor der ikke er kommet flere specialiserede retshjælpstilbud.
Men det er der ikke.
Der er private socialrådgivere, der koster kassen, og der er advokater, der lever af det.
Alt det der synes jeg også er problematisk.
Men hvordan løser vi det?
Jeg er ikke sikker på, at det er med en forvaltningsdomstol.
Vi skal kigge bredere for at få en løsning.
Tak for ordet.