Karsten Hønge (SF), 2024-10-10:
Jeg har selv mødt og snakket med migrantarbejdere, som boede i nedlagte fabriksbygninger, små kælderrum, overfyldte parcelhuse og udrangerede campingvogne.
Især siden udvidelsen af EU i 2005 har jeg mange gange været med på opsøgende patruljer sammen med byggefagenes forskellige fagforeninger, både i den tid, hvor jeg selv var formand for en bygningsarbejderfagforening og i min tid som medlem af Folketinget.
Det her handler om uhygiejniske overnatningssteder – i øvrigt mange gange også i brandfarlige bygninger – og nedværdigende og ydmygende behandling af mennesker her midt i vores velfærdssamfund, og havde det ikke været for aktive lønarbejdere på arbejdspladsen og i vores slagkraftige fagforeninger, ville det være gået meget værre.
Jeg har mange gange hørt, at fagforeningerne kontakter kommunerne, som har tilsynet med boliger, uden at der i øvrigt er sket noget ved det.
Derfor er det en god idé, at Arbejdstilsynet overtager opgaven, for boligforhold er en, for de fleste, vigtig del af den samlede pakke for migrantarbejdere, og derfor er det her et vigtigt element i kampen mod social dumping.
I øvrigt indgår udgifter til boliger jævnligt i det, som man – i hvert fald i byggebranchen – kalder det dobbelte polske bogholderi.
Det skal forstås sådan, at der formelt er en timeløn, der bliver udbetalt til lønarbejderne, og at der så ved siden af er nogle fradrag for nogle ekstremt høje boligudgifter, sådan at man i virkeligheden slipper med at betale en meget lav løn, og da det i øvrigt ofte er nogle kummerlige boligforhold, får man meget ud af det.
Derfor handler forslaget om indkvartering af de ansatte, L 14, netop om kampen mod social dumping.
Vi taler om at sikre, at de boliger, som arbejdsgiverne skal stille til rådighed for deres ansatte, lever op til grundlæggende standarder for sundhed, sikkerhed og værdighed.
Helt ærligt, at have adgang til et toilet, drikkevand og mulighed for opvarmning burde da vist være en selvfølge i Danmark i 2024.
Det er simpelt hen nedværdigende at blive udsat for sådan en behandling, alene fordi arbejdsgiverne forsøger at opnå en hurtig profit.
Vi skal ikke acceptere, at lønmodtagerne presses ind i boliger, hvor de bor alt for tæt, eller hvor indeklimaet er sundhedsskadeligt eller boligen er brandfarlig.
Vi mener også, der skal være et maksimalt antal beboere pr. værelse.
Vi synes jo i SF, der burde være en pr. værelse.
Vi synes, at vi med det her lovforslag i hvert fald kan undgå, at arbejdsgiverne presser boligforholdene under det, vi kan kalde bare en rimelig standard.
Men lovforslaget er desværre ikke uden undtagelser, og det kan give nogle udfordringer.
Det vigtigste er, at vi her tager fat i nogle områder, hvor problemerne er størst, og hvor der er blevet gjort alt for lidt i alt for lang tid.
Men vi skal først bare se kritisk på, hvorfor det overhovedet er nødvendigt med sådan en lov.
Vi er nødt til at spørge os selv, hvorfor nogle arbejdsgivere mener, at det er acceptabelt at byde de ansatte så urimelige vilkår, og hvorfor det er nødvendigt at slås så længe for de mest basale krav.
Svaret er desværre fuldstændig enkelt: Det er, fordi der er nogle, der tjener penge på det.
Derfor vil jeg også i den her forbindelse kraftigt opfordre både ministeren og Arbejdstilsynet til at følge gennemførelsen af lovforslaget meget tæt.
For vi ved jo bare, at så længe der er penge at spare, vil der være nogle, der vil prøve at finde smuthuller.
Vi skal sørge for, at der bliver sat krav op, som også bliver overholdt ude i virkeligheden, for det her handler jo helt fundamentalt om respekt for de mennesker, der udfører arbejdet, og som selvfølgelig fortjener ordentlige boligforhold.
For SF handler det her ikke kun om kamp for en bedre løn og arbejdsforhold.
Vi ønsker heller ikke, at nogen mennesker skal leve under forhold, der minder om social dumping, bare i boligform.
Derfor bakker vi op om lovforslaget og ser frem til, at loven træder i kraft til næste år.