Astrid Krag (S), 2019-12-10:
Tak for det, og ja, vi skal alle sammen lige finde vores pladser.
Det er utroligt, for jeg ved ikke, hvor mange forespørgselsdebatter man skal deltage i, før man helt har gennemskuet, hvor man skal sidde, og hvordan vi får logget os ind og ud.
Men nu er alle på plads, kan jeg se.
Jeg vil gerne sige tak til Dansk Folkeparti for redegørelsen her omkring et emne, der optager mig og også regeringen utrolig meget.
Og som ordføreren for Dansk Folkeparti lige redegjorde for, er jeg blevet bedt om at redegøre for, om kommunerne lever op til intentionerne og lovgivningen i Barnets Reform, og hvad jeg vil stille op over for kommuner, der ikke lever op til reformen.
Jeg er meget glad for, at vi får lejlighed til at diskutere de udfordringer, som jeg mener der er, når det kommer til indsatsen for udsatte børn og unge, og særlig dem, der er brug for et nyt hjem, hvor der er omsorg og tryghed.
Det er jo en drøftelse, vi har taget hul på her i salen allerede tilbage i november, da vi behandlede beslutningsforslag B 8.
Overordnet set mener jeg, at vi fra Christiansborgs side i fællesskab og hen over midten de seneste 10 år har sat en række gode initiativer i værk, som skulle løfte indsatsen for udsatte børn og unge.
Barnets Reform fra 2010, der havde til formål, at barnets bedste altid skal være i centrum for indsatsen, er et vigtigt et af dem.
Med Barnets Reform blev fokus på udsatte børns rettigheder styrket.
Det blev tydeliggjort i lovgivningen, at udsatte børn har ret til at blive hørt, ret til at blive inddraget, ligesom børns ret til samvær med familie og netværk skulle stå over forældrenes ønsker om samvær og kontakt.
Ambitionerne, mener jeg, er helt rigtige.
Men er de politiske intentioner så også blevet til virkelighed?
Det synes jeg ikke.
Vi er måske nok kommet et stykke ad vejen, men når kun hver fjerde anbragte føler sig inddraget i deres egen sag, eller der ikke følges op på, om hjælpen til udsatte børn og unge rent faktisk virker, ja, så er det kort sagt ikke godt nok.
Jeg var i sidste uge på Marienborg sammen med statsministeren for at møde nogle af de anbragte børn og unge, der har prøvet systemet på egen krop, så at sige.
Seje og glade unger med smil i øjnene, altså de øjne, som har set og oplevet ting, som ikke er for børn.
Mange af børnene delte deres historier med statsministeren og mig selv.
En af pigerne fortalte, at hun skulle have samvær med sin biologiske mor, selv om hun ikke ønskede det.
Det siger mig, at vi som samfund ikke er lykkedes med at sætte anbragte børn og deres ret først.
Med Barnets Reform blev der også sat fokus på tidlig indsats.
Men igen er spørgsmålet, om de politiske intentioner så også er blevet til virkelighed.
Her vil jeg gerne citere seks seje anbragte unge, som jeg også mødte på Marienborg, som havde en kronik i Politiken den 23. november, hvor de gav os politikere ti gode råd til, hvad vi kan gøre bedre for anbragte børn som dem selv.
Et af dem handler om, at vi skal sætte tidligere ind – og nu citerer jeg fra kronikken: »Vi har tit tænkt på, hvorfor var der ikke nogen, der gjorde noget før?
Mange af os er blevet anbragt, da vi var omkring 10-11 år.
En af os har oplevet, at der kom en sagsbehandler hjem til hende om morgenen klokken otte, hvor hun var på vej i skole og hendes mor var stangbarcardi.
Men alligevel skete der ingenting.
Hvorfor vente til det går helt galt?
« Det spørger de om i kronikken, som jeg personligt synes er den vigtigste kronik, vi har set i år.
Det er jo et rigtig godt spørgsmål, de stiller her, og som jeg også synes meget godt viser, at vi ikke er i mål, når det kommer til intentionerne om at gribe tidligt ind.
En sidste ting fra Barnets Reform, jeg vil nævne her, er reformens fokus på en bedre forberedelse af udsatte unge til et selvstændigt voksenliv.
Der er nye bestemmelser om en handleplan, så der sikres en målrettet indsats fra det 16. år, og herudover udvidede støttemuligheder efter det 18. år for tidligere anbragte unge.
Er de politiske intentioner så her blevet til virkelighed?
Det synes jeg ikke vi kan sige.
Lad mig bare nævne tre kedelige statistikker.
Halvdelen af de hjemløse unge har været anbragt.
Tre ud af fire tidligere anbragte har ikke en ungdomsuddannelse, 6 år efter de er gået ud af folkeskolen.
Tallene fortæller mig, at vi som samfund slipper de anbragte unge for tidligt, før de er ordentligt på vej ind i og etableret i det, der skal blive deres voksenliv.
Et oplagt spørgsmål er, om lovgivningen er god nok på anbringelsesområdet, eller om problemerne bare skyldes, at lovgivningen ikke overholdes.
Her ser vi, at der desværre er kommuner, der fortsat har problemer med at overholde reglerne, og i de tilfælde er de gode intentioner i lovgivningen jo ikke meget mere værd end det papir, de er skrevet på.
Senest har de nyeste tal fra børnesagsbarometeret påvist mange fejl i sagsbehandlingen.
Det er stærkt bekymrende, for det er endnu et svigt af udsatte børn og unge, når der bl.a. ikke følges godt nok op på, om de får den hjælp, de har brug for.
Det er naturligvis helt uacceptabelt, for kommunerne skal overholde lovgivningen, og det gælder selvfølgelig også de ændringer, der blev indført med Barnets Reform.