Karsten Hønge (SF), 2026-01-15:
For nogle år siden brugte jeg en del tid på at tage ud i landet og være bisidder for borgere, der søgte om førtidspension.
Det var en turné, der strakte over et par år, hvor jeg sådan jævnligt var ude i forskellige kommuner for at se, hvordan vores lovgivning her inde fra Christiansborg egentlig virker derude i den enkelte kommune hos det enkelte menneske, der skal søge førtidspension.
Og jeg vil sige, at ofte var det en trist oplevelse.
Jeg oplevede et ofte meget nidkært system, der ofte skubbede til mennesker, som i forvejen havde svært ved at få fodfæste.
Det er selvfølgelig godt som udgangspunkt at tro på, at borgerne, der kommer ind, kan arbejde og derfor kan hjælpes i arbejde.
Det er et godt udgangspunkt.
Desværre oplevede jeg flere steder, at det endte i sådan en form for noget, der kan sammenlignes med den spanske inkvisition, hvor man fik indtryk af, at hvis man bare vrider nok i borgeren og trækker nok i lemmerne og rister dem over en åben ild, så indrømmer de nok til sidst, at de har en restarbejdsevne.
Jeg synes, at min konklusion på det hele var, at en førtidspension altså ikke er noget, man trækker i en automat.
Men det er jo klart, at jeg synes, at der er rigtig mange mennesker på førtidspension.
Jeg kan ikke påstå, at jeg synes, der er for mange, forstået i forhold til at få det tildelt på det grundlag, der ligger.
Men jeg har en en ærgrelse over det og på samfundets vegne en dårlig social samvittighed over for de mennesker.
Jeg tror, at en en del af dem ville kunne have fået et andet og bedre liv, hvis vi noget tidligere havde sat ind med en række forebyggende tiltag.
Det kan være forebyggelse ved hurtig afklaring, sådan at borgeren får flere rettigheder over for kommunen, og at mennesket skal stå stærkere over for systemet, herunder f.eks. at man får hurtige afklaringer, som indeholder flere tilbud og nye tilbud om, hvordan man faktisk kan komme videre fra det ofte lidt hårde udgangspunkt, som de her mennesker har.
Det kunne være udviklingsfleksjobs, hvor man kan prøve at se tiden an, i forhold til hvordan det går.
Det kan være et større brug af frit lejde, som vi kan kalde det, hvor man som en, der har fået tildelt førtidspension, har mulighed for at arbejde nogle timer ved siden af, så man kan få fodfæste på arbejdsmarkedet.
Og så synes jeg jo bare, at vi bør stille langt større krav til arbejdsgiverne, og det gælder både de private og de offentlige arbejdsgivere, i forhold til at give plads på et arbejdsmarked, der skal være meget mere rummeligt end det, vi har i dag.
Det kan være svært at se på, at der er en del arbejdsgivere, og igen er det både private og offentlige, der siger, at de mangler arbejdskraft, men som jeg ikke synes er i nærheden af at åbne døren indtil deres egen arbejdspladser for mennesker, der måske skal have en lidt længere indkøringsrampe ind til et job, eller som har brug for nogle særlige hensyn.
Og at vi samtidig skal sikre en ensartet sagsbehandling og en styrket retssikkerhed på tværs af kommunerne.
Vi skal insistere på klare rammer, gennemsigtighed og respektfuld indsats for alle borgere.
Vi tror på, at det er på den måde, vi kan skabe et mere retfærdigt system og ikke kun gennem stigmatiserende påstande, men gennem en ordentlig sagsbehandling og sociale investeringer.
Jeg kan på den måde i hvert fald for mig selv konkludere, at i stedet for at anklage den enkelte borgere og anklage den enkelte sagsbehandler, synes jeg, vi skal anklage et samfund, som ekskluderer så mange mennesker fra arbejdslivet.