Mona Juul (KF), 2025-10-09:
Oprustning.
På meget kort tid er det ord igen blevet en del af vores hverdagssprog.
Oprustning.
Hybride angreb er blevet en realitet, og det er sket meget hurtigt, og det bliver mere og mere tydeligt for hver dag, at vi skal opruste, at oprustning haster.
Der er ikke noget, der er vigtigere, end at vi kan beskytte os selv, og ingen kan foreslå noget på forsvarsområdet, som Det Konservative Folkeparti ikke både vil have mere af og hurtigere.
Men det er først nu, oprustning for alvor er kommet på alles læber.
Jeg tror faktisk aldrig, jeg har hørt eller læst ordet oprustning så mange gange som nu.
I Det Konservative Folkeparti har vi svært ved at forestille os livet uden for et forsvarsforlig, selv når vi ikke er enige i det hele.
Det er, fordi det er hjerteblod for os.
Der har det heller ikke altid været lydhørhed, når konservative forsvarsordførere i fredstid f.eks. har talt om behovet for et luftforsvar, ligesom det mildest talt ikke faldt i god jord, da vi krævede flere F-35-fly tilbage i 2016 – og ja, udenrigsminister, det var i 2016 – og blev smidt ud af forliget.
Ved forsvarsforliget i 2018 fik vi sat gang i en undersøgelse af behovet for længererækkende præcisionsmissiler, og i januar 2023 sagde vores ordfører om kapaciteten – og nu citerer jeg: Vi er nødt til at have missiler, der kan ramme fjenden, hvis vi skal forsvare os selv.
Citat slut.
Nu er viljen der, og det er godt, men handling skal følge med, og vi savner en plan for, hvad forsvaret skal være i stand til, og hvad vi skal anskaffe os og hvornår, hvis vi skal kunne forsvare Danmark, og det gælder vel at mærke i et tempo, der står mål med trusselsvurderingerne.
Men oprustning handler ikke kun om våben og militær, det handler også om noget dybere, nemlig den åndelige oprustning.
Mange af os er pludselig blevet meget fascineret af det: Nu skal vi elsker vores fædreland, for hvorfor skulle vi ellers gide forsvare det?
Ja, hvorfor mon?
Man må også bare sige, at åndelig oprustning og fædrelandskærlighed altså ikke er noget, man får på kommando, det er noget, man lærer igennem generationer, gennem fællesskaber, gennem opdragelse, gennem værdier, der går i arv.
Lis er 97 år, og hun har været medlem af partiet i, og hold lige fast, 79 år.
Lis er ret sej, og hun har altid noget klogt på hjerte, og det havde hun også på vores landsråd her for nogle uger siden, hvor hun gik på talerstolen med et meget vigtigt budskab.
Lis fortalte nemlig om den tid, hun voksede op i.
Det var en tid, hvor man byggede beskyttelsesrum i haven, fordi sirenerne lød om natten, hvor Danske Kvinders Beredskab lærte unge piger at lave mad i store gryder, yde førstehjælp og slukke brande.
Det var en tid med usikkerhed, og det prægede Lis.
Hun aflagde et løfte, som siden blev hendes motto: Jeg vil elske mit hjem og tjene mit land.
Jeg vil være dansk hånd og adfærd.
Jeg vil have respekt for vort land, vort sprog og vores minder.
Jeg vil være et sandt menneske, en god kammerat og en ærlig ven.
Jeg ved ikke med jer, men jeg er ret vild med de livsråd.
De er jo ikke bare opfundet til lejligheden, eller Lis har jo ikke lige haft en rådgiver, der udnytter, at det lige er opportunt.
Mottoet er ikke bare opstået, fordi det lige pludselig var belejligt i forbindelse med De Konservative.
Lis har altid vidst, hvad det indebærer at være konservativ: at elske sit fædreland, at være et ordentligt menneske og at udvise rettidig omhu.
Lis' ord minder os om, at åndelig oprustning tager tid.
Det er en livsopgave, og det er netop den opgave, som vi herinde også står over for i dag, og som vi burde have taget alvorligt langt tidligere.
Vi skal opruste Danmark både i krop og i sjæl.
Militær oprustning, ja, det tager tid.
Det gør økonomisk oprustning også.
Regeringen har endelig fået travlt med at styrke forsvaret, men hvad med at opruste økonomien?
Det er jo heller ikke noget, man gør hen over en weekend, og det kræver det lange, seje træk.