Ole Birk Olesen (LA), 2017-02-23:
Siden sammenlægningen af de fire naturhistoriske museer, Zoologisk Museum, Botanisk Museum, Geologisk Museum og Botanisk Have, til Statens Naturhistoriske Museum har der været et ønske om at bygge et nyt, samlet museum, fordi de nuværende faciliteter er utidssvarende.
Staten og Københavns Universitet aftalte således i 2006, at der skal opføres et nyt Statens Naturhistoriske Museum i tilknytning til Botanisk Have.
Projektet for etableringen af Statens Naturhistoriske Museum er et anlægsprojekt, der rummer betydelige risici.
Det skyldes projektets unikke karakter, herunder museets volumen, beliggenhed, kompleksitet samt det forhold, at museet primært opføres som bygninger under jorden.
Derfor fremsættes der et forslag til anlægslov for projektet.
Transport-, Bygnings- og Boligministeriet anvender anlægslove for de fleste større anlægsprojekter og har gode erfaringer med det.
Lidt forenklet udtrykt giver anlægsloven os både sikkerhed for, at vi i projektet varetager de nødvendige hensyn til f.eks. miljø, natur og fredninger, og sikkerhed for, at projektet ikke går i stå på grund af lange klagesagsforløb.
Lad mig anskueliggøre det med et godt nok lidt teknisk eksempel.
Bygningerne i projektet skal anlægges ca. 12 til 14 m under terræn, og der vil derfor være behov for en midlertidig grundvandssænkning under anlæggelsen af byggeriet.
I den forbindelse vil der bl.a. blive etableret indfatningsvægge, som skal sikre, at indtrængende vand i byggegruben reduceres væsentligt.
Men der skal pumpes vand fra byggegruben, for at den ikke bliver oversvømmet, mens byggeriet pågår.
Dette vand vil – som det teknisk hedder – løbende blive reinfiltreret.
Det vil sige så meget, som at vandet bliver pumpet ned i jorden igen uden for byggegruben.
Formålet med det er at sikre, at der ikke sker en grundvandssænkning uden for byggegruben, der kan påvirke de omliggende arealer og give sætningsskader på de nærliggende bygninger.
Denne reinfiltration vil kræve tilladelse efter miljøbeskyttelsesloven, selv om vandet forinden renses.
Denne tilladelse skal gives af Københavns Kommune, og dette ændres der ikke på med loven.
Men en afgørelse om tilladelse til en sådan reinfiltration kan indbringes for Miljø- og Fødevareklagenævnet, der kan vælge at lade klagen få opsættende virkning, så arbejdet skal stoppes.
Sagsbehandlingstiden for sådan en klage afhænger selvfølgelig af sagens kompleksitet, men kan være helt op til 1 år.
Forsinkelser i et projekt som etableringen af Statens Naturhistoriske Museum kan i værste fald løbe op i merudgifter på 400.000-500.000 kr. om dagen.
Projektet kan altså blive væsentlig fordyret ved forsinkelser, og det er baggrunden for forslaget om en anlægslov med fravigelse af visse love samt klageadgange relateret til en række love.
Når det er sagt, er det samtidig vigtigt at bemærke, at der alene er tale om en fravigelse af den administrative klageadgang.
Forslaget ændrer ikke ved, at afgørelserne som hidtil skal træffes efter reglerne i den nævnte lov.
Natur- og miljøhensyn vil således fortsat blive varetaget i projektet, og der vil blive gennemført de nødvendige afværgeforanstaltninger.
Der vil endvidere fortsat være almindelig adgang til at indbringe sager for domstolene.
Samlet set er der således tale om et unikt projekt med betydelige risici, der med afsæt i Transport-, Bygnings- og Boligministeriets erfaringer fra andre anlægsprojekter reguleres mest hensigtsmæssigt ved en anlægslov.
Uden en anlægslov skulle projektet have et helt andet anlægsbudget med væsentlig større reserver.
Jeg vil slutte af med at takke for den gode og konstruktive debat om projektet og for tilslutningen til det.