Mattias Tesfaye (S), 2020-02-07:
Tak for ordet.
Lad mig starte med at sige, at jeg kun kan være enig med forslagsstillerne i, at udgangspunktet for nyankomne er, at de skal forsørge sig selv.
Kravet om selvforsørgelse hænger tæt sammen med regeringens og et bredt flertal i Folketingets ønske om at føre en stram udlændingepolitik, hvor vi har styr på tilstrømningen, så vi kan følge med med hensyn til integrationen.
Når det gælder de udlændinge, der har et beskyttelsesbehov, vil regeringen arbejde hårdt for, at de hurtigst muligt skal i arbejde.
For os er princippet om ret og pligt helt afgørende.
Dem, der kan, skal også bidrage til samfundet, så hvis man er ledig og modtager ydelse, skal man som udgangspunkt stå til rådighed for arbejdsmarkedet.
Det gælder for alle her i landet, og det er ikke mindst afgørende, at vi møder alle nyankomne med det krav og formulerer det meget tydeligt.
Hvis man kan arbejde, har man også pligt til at finde sig et arbejde, så man bidrager aktivt til det samfund, som man nyder godt af, frem for at være en passiv ydelsesmodtager.
Derfor arbejder vi i regeringen med et forslag om, at alle nyankomne og indvandrere med et integrationsbehov skal bidrage med en normal indsats i en normal arbejdsuge.
Vi skal væk fra en logik, der bygger på ydelser, og hen til et udgangspunkt, hvor man har ret til en fuld måneds ydelse, og så skal vi i stedet over til en arbejdslogik, hvor man mødes med et krav om at bidrage.
Det er udgangspunktet.
Og vi er ved at se på, hvordan de nærmere rammer og det konkrete indhold af sådan et forslag kan se ud.
Jeg er også enig med forslagsstillerne i, at den enkelte udlænding har et personligt ansvar for sin egen integration i Danmark.
Samfundet har så et ansvar for at understøtte og stille krav, men kan den enkelte ikke finde et job, skal det offentlige stille et tilbud til rådighed, som bidrager til at fremme integrationen og vejen til selvforsørgelse.
Jeg så samtidig gerne, at de tilbud, vi giver, minder mest muligt om et job og en hverdag på en arbejdsplads, og derfor synes jeg, at den trepartsaftale om integrationsgrunduddannelsen, igu'en, er en fremragende idé.
Det er en idé, der har ført til, at langt flere nyankomne nu er i job med opkvalificering i stedet for aktivering.
Det skal vi prøve at bygge videre på.
I finanslovsaftalen for 2020 har vi derfor forpligtet os til at drøfte en udvidelse af målgruppen med arbejdsmarkedets parter, og forhåbentlig kan endnu flere så få gavn af muligheden for igu som en trædesten til det danske arbejdsmarked.
Jeg er særlig glad for at se, at flere kvinder inden for det seneste halve år er kommet i gang med et forløb på integrationsgrunduddannelsen, for vi skal nemlig have flere indvandrerkvinder i beskæftigelse, da vi der fortsat halter langt bagefter.
Så alt i alt er jeg enig i målet om at få mere fokus på udlændinges selvforsøgelse i stedet for at møde dem som klienter i et system, og jeg har også redegjort for nogle af de tiltag, vi vil gennemføre for netop at ændre det.
Når det så kommer til forslagsstillernes helt konkrete løsningsforslag, er vi ikke enige i modellen, for der vil være udlændinge, der, selv om vi stiller krav, ikke selv kan finde et job, og her skal vi efter min opfattelse møde dem med et krav om at bidrage, men også stille tilbud og godtgørelse for deltagelsen til rådighed – tilbud, som de realistisk set vil være i stand til at klare.
Her kan vi ikke bare fjerne alle muligheder for offentlig forsørgelse efter 3 måneder og overlade integrationen til dem selv.
Derudover er det vurderingen, at forslagsstillernes model, som den er beskrevet, vil være i strid med grundloven.
Det følger af grundlovens § 75, at det offentlige er forpligtet til at sikre et eksistensminimum for personer, som ikke selv kan ernære sig eller sine, og hvis forsørgelse ikke påhviler nogen anden – dog mod at underkaste sig de forpligtelser, som loven påbyder.
Det gælder både for danskere og for udlændinge.
Forslaget kan heller ikke gennemføres uden at komme i konflikt med vores forpligtelser efter Den Europæiske Menneskerettighedskonvention, for her gælder der et forbud mod diskrimination i forhold til bl.a. sociale ydelser, der er baseret på national lovgivning.
En regel om, at udlændinge ikke er berettiget til at modtage nogen form for offentlige forsørgelsesydelser, vil altså være en forskelsbehandling på baggrund af de her personers nationalitet, og derfor kan vi selvfølgelig heller ikke støtte et forslag, som ikke er juridisk gennemførligt.