Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2022-12-13:
Tak for ordet.
Jeg vil gerne starte med det vigtigste først.
Selv om det måske er gået af mode at abonnere på tidligere holdninger, kan jeg meddele, at SF har nøjagtig den samme holdning som før valget.
Vi støtter fortsat ikke en advokatvurdering i minksagen, og jeg skal i det følgende forklare hvorfor.
Sagen handler jo som bekendt om, at der på mødet i regeringens koordinationsudvalg om aftenen den 3. november 2020 blev truffet en beslutning om at aflive alle mink og tildele minkavlere en såkaldt tempobonus for selv at tage affære og hurtigt føre beslutningen ud i livet.
Mødet blev ledet af statsministeren, som dagen efter kommunikerede beslutningen offentligt på et pressemøde.
Det viste sig jo hurtigt, at der ikke var hjemmel til at gennemføre de trufne og kommunikerede beslutninger, som dermed var i strid med grundlæggende retsprincipper om legalitet, sandhedspligt og forbud mod vildledning.
Siden er sagen jo blevet grundigt endevendt i Minkkommissionens beretning, og den konkluderer, at der ikke var hjemmel, og at udtalelserne om at slå alle mink ned var groft vildledende.
Men der var ikke tegn på, at statsministeren vidste det eller var blevet gjort opmærksom på det.
Det er klart, at det pres, koordinationsudvalgsmødet blev forberedt og gennemført under, øgede risikoen for fejl på en uhensigtsmæssig måde.
Der er ingen tvivl om, at hele forløbet var kritisabelt, og selvfølgelig havde statsministeren det overordnede politiske ansvar.
Med andre ord har der været en politisk konsekvens, som i vores optik lukker den del af sagen.
I SF har vi haft to kriterier, som vi har vurderet sagen efter, og det er i øvrigt nøjagtig de samme to kriterier, som vi vurderede Instrukskommissionens beretning efter.
Det, vi har kigget efter, er, om der er foregået noget bevidst ulovligt, og om der er løjet for Folketinget.
Det var som bekendt tilfældet i instrukssagen, men altså ikke i minksagen.
Forskellen på de to sager er altså, hvad ministeren har været vidende om og er blevet advaret om, og her er Minkkommissionens beretning jo ganske klar, og derfor ser vi i SF ikke et behov for at gå videre med en advokatundersøgelse.
Så har spørgsmålet om grov uagtsomhed jo også været rejst, og her må man spørge sig selv, om der forelå en særlig markant, klar eller forkastelig afvigelse fra, hvad der med rimelighed kunne forventes af en minister i den situation.
Her er normen og udgangspunktet jo, at en minister må kunne regne med, at embedsværket i de relevante ministerier har styr på hjemmelsspørgsmål og andre juridiske forhold.
Det kan sædvanligvis ikke forventes, at en minister selv sikrer sig, at der er lovhjemmel til et indgreb i borgernes rettigheder, hvis vedkommende er omgivet af en hær af embedsfolk, som ikke nævner eller i det mindste antyder, at der kan være et alvorligt problem.
Til gengæld er vi nok enige med forslagsstillerne i, at minksagen og faktisk også Tibetsagen og instrukssagen har bidraget væsentligt til en øget tillidskrise mellem politikere og befolkning.
Vi tror, det fører til øget polarisering i befolkningen og mistillid, og det risikerer også at bidrage til en svækkelse af demokratiet, hvor færre får lyst til at deltage.
Derfor er løsningen jo også, at vi, når vi ser fremad, kigger på demokratiske reformer og vi kigger på god regeringsførelse og mere åbenhed i forvaltningen for på den måde at genopbygge tilliden mellem befolkningen og det politiske system.
I SF foreslår vi sådan set at genstarte diskussionen om åbenhed og offentlighed.
Vi mener, at en bred kreds af ansvarlige partier bør sætte sig sammen og indgå et nyt nationalt kompromis om åbenhed.
Det skal indeholde en ændring af offentlighedsloven, det skal sikre god regeringsførelse, det skal styrke offentligt ansattes ytringsfrihed, og det skal skabe lovfæstet og grundig høring i forbindelse med ny lovgivning og et forfatningsråd, som kan levere en uafhængig second opinion, når det kommer til de tunge spørgsmål om grundloven, EU-ret og internationale konventioner.
I SF tror vi nemlig langt mere på lovgivning, når vi skal sikre retssikkerhed, ordentlighed og en sikring af demokratiet, end vi eksempelvis tror på en opsplitning af Justitsministeriet.
Der er så meget, som vi kan gøre i fællesskab; vi skal bare være enige om, at det er det, vi skal.
Tak for ordet.