Finn Sørensen (EL), 2019-02-05:
Det vil jo så vise sig, om det bliver de afsluttende.
Jeg har nu ikke planlagt nogen provokationer over for nogen af de tilstedeværende ordførere.
Jeg vil bare gerne benytte lejligheden til at takke for en lang, god og engageret debat.
Også en tak til Socialistisk Folkeparti for at støtte det forslag til vedtagelse, vi har fremsat.
Jeg vil nu gerne starte med at komme med en beklagelse over for de mange, der har siddet derude og fulgt med her, og som måske synes, at vi har snakket alt for lidt om dem, og at der har været for meget folketingsfnidderfnadder om, hvilket forlig der gælder, og hvornår det skal opsiges, og hvad der kan lade sig gøre, og hvad der ikke kan.
Jeg har selv deltaget i det, og jeg skal gerne beklage, men jeg vil gerne prøve at forklare, at jeg føler, det har været nødvendigt at få stillet de spørgsmål for at få det gjort krystalklart, hvad problemet egentlig er i den her diskussion, nemlig at et stort flertal i Folketinget har bundet hinanden op på, at pensionsalderen skal blive ved med at stige i takt med stigningen i den gennemsnitlige levealder, og at sådan et forlig sætter nogle meget snævre begrænsninger for, hvad der kan gøres ved det problem, så længe forligspartierne holder sammen om det princip.
Det, vi jo desværre har fået ud af debatten, er, at partierne i velfærdsforliget – dem alle sammen – står fast: Pensionsalderen skal blive ved med at stige som aftalt.
Vi har desværre også fået bekræftet, at det betyder, at pensionsalderen i 2020 bliver sat op til 69 år med virkning fra 2035, medmindre forliget bliver opsagt inden folketingsvalget eller et eller flere af partierne springer i målet, når der skal trykkes på knappen i 2020.
Det er jo det, der er problemets kerne.
Det er jo derfor, der er den store vrede ude i befolkningen.
Det er jo, fordi det store flertal af partier her på Tinge har bundet hinanden op på, at pensionsalderen bare skal blive ved med at stige, uanset at vi kan konstatere, at nedslidningen øges på arbejdsmarkedet.
Det er jo det, der gør, at mange flere tusinde, end vi ser allerede, i årene fremover vil blive udstødt af arbejdsmarkedet, fordi de ikke kan holde til at arbejde så længe, som forligspartierne mener de skal, eller fordi de bare ikke har de fornødne kvalifikationer til at bide sig fast på arbejdsmarkedet.
Det er jo den grundlæggende uretfærdighed, som betyder, at dem, der kommer tidligt på arbejdsmarkedet, får et meget længere og som regel langt mere nedslidende arbejdsliv og langt færre gode år efter arbejdslivet end dem i den anden ende af samfundet.
Det er jo det, der giver utryghed og skaber vrede, og som rejser de spørgsmål, som jeg nævnte i min ordførertale.
Det kan være, at nogle synes, at jeg er for kræsen og svær at gøre tilpas, men jeg synes ikke, jeg har oplevet, at der er kommet svar på de tre centrale spørgsmål, som jeg selv møder, hver eneste gang jeg er ude at diskutere det her med,
lad os bare kalde dem almindelige mennesker, der er udsat for de her vilkår.
Så jeg vil tillade mig at gentage de spørgsmål: Hvorfor skal vi arbejde, til vi er slidt ned, eller til vi falder døde om?
Hvorfor skal dem, som kommer tidligt på arbejdsmarkedet, ikke have ret til lige så mange gode år efter arbejdslivet som dem med de lange uddannelser og de høje lønninger?
Hvad skal alle de mennesker leve af, som ryger ud af arbejdsmarkedet længe før pensionsalderen
set i lyset af alle stramningerne af dagpenge, efterløn, førtidspension, sygedagpenge og kontanthjælp?
Det er jo de spørgsmål, der bliver stillet, og de løsninger, der er blevet diskuteret her i dag fra forligspartiernes side, er ikke nogen løsninger på de spørgsmål.
Før eller siden bliver forligspartierne nødt til at forholde sig til den virkelighed, der gemmer sig bag de spørgsmål.
Her vil jeg så kvittere for Socialdemokratiets udspil, for det kan man jo kun tolke som et forsøg på at levere nogle svar på de spørgsmål.
Jeg tror så bare ikke, at det vil blive oplevet som tilstrækkelige svar af den simple grund, at de jo bygger på den samme præmis, som jeg lige har beskrevet, nemlig at pensionsalderen bare stiger derudad.
Men vi har fået én vigtig afklaring i dag: Der er ét problem, og det er, at alle forligspartierne har bundet hinanden op på det her med stigningerne i pensionsalderen, men der tegner sig jo begyndelsen til et andet flertal i Folketinget – kun begyndelsen, jeg overvurderer ikke mulighederne.
Jeg siger bare, at der er begyndelsen til et andet flertal, der taler om, at almindelige arbejdsfolk skal have nogle rettigheder – nogle rettigheder til at trække sig tilbage tidligere.
Så der opstår jo pludselig en helt ny modsætning – eller ikke en helt ny, for vi er nogle, der har stået på det synspunkt i lang tid – som vokser, kan man sige.
De to ting kan ikke forenes i det lange løb.
Den erkendelse er man måske ikke nået helt frem til alle steder, men det er jo det, det handler om.