Karsten Hønge (SF), 2017-02-10:
Tak til alle ordførerne var for at have forholdt sig til beslutningsforslaget fra SF, og selvfølgelig især tak til de partier, der var positive over for det, og som har tænkt sig at støtte det.
Udgangspunktet for vores beslutningsforslag er en holdning om, at ulighed river samfundet fra hinanden.
Lige samfund klarer sig på alle områder bedre end ulige samfund.
Fattigdom rammer hårdt – bare et enkelt år i et barns liv, som må henslæbes i fattigdom, betyder ringere chancer for senere i livet at kunne få en ungdomsuddannelse.
Og det interessante her er ikke, som det nogle gange lyder til fra borgerlig side, at sammenligne fattigdom i Danmark med fattigdom i et andet land.
Det, der slår igennem, hver gang man måler på betydningen af lighed og ulighed i et samfund, er den relative fattigdom, den relative ulighed.
Vi kan konstatere, at der i 2004 var 20.000 fattige og i 2014 40.000.
Børn af fattige forældre har ca. 60 pct. større risiko for at ende som førtidspensionister allerede som 30-årige.
Kan det betale sig at arbejde?
Det spørgsmål bliver jo stillet så tit i de her debatter.
Rockwool Fondens Forskningsenhed viser, at kontanthjælpen er udhulet gennem de sidste 25 år, og nu sættes der yderligere fart på den udvikling.
Det største fald er for enlige ikkeforsørgere, hvor man i 1988 kunne se, at kontanthjælpen udgjorde 38 pct. af gennemsnitslønnen, og i 2012 var det faldet til 31 pct.
For enlige forsørgere er kontanthjælpen faldet fra i 1988 at udgøre 72 pct. af gennemsnitslønnen til i 2012 at udgøre 63 pct.
Og for forsørgere, der er par, udgjorde kontanthjælpen i 1988 57 pct., men i 2012 51 pct. af en gennemsnitsløn.
Hvad vil det sige at være fattig i Danmark?
Det betyder bl.a., at hver femte fattig ikke tager offentlig transport, at knap hver sjette ikke spiser tre måltider dagligt, at hver syvende ikke køber lægeordineret medicin, og at hver ottende har svært ved at afholde handicapudgifter.
Fattige børn har flere afsavn end andre børn.
Hver tredje fattige barn har fritidsafsavn.
Hver fjerde
fattige barn har afsavn inden for beklædning og fodtøj.
Og knap hver fjerde fattige barn har afsavn inden for bolig og indbo.
Så når vi diskuterer, om økonomiske incitamenter virker, vil jeg sige: Jamen det gør de da – i nogle situationer.
Hvis man er i stand til at flytte sig væk fra et økonomisk pres, svarer det lidt til, at du, hvis du møder to bøller på gaden, rent faktisk er i stand til at gå uden om dem, og så vælger du nok at gå uden om dem.
Men problemet ved kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen er, at det økonomiske incitament, som man kalder det, påvirker de mennesker, som rent faktisk er i stand til at flytte sig og tage højde for en ny situation – og det er da muligt, at det kan gælde 5 pct., 10 pct.
Jeg har ingen anelse om, hvor mange det kan være, men sikkert et lille antal.
Men hovedparten – det viser alle undersøgelser –
er ikke i stand til at flytte sig som følge af økonomiske incitamenter alene.
Så når man skubber til mennesker, der ikke er i stand til at flytte sig, hvad sker der så?
Så vælter de bare.
Den her lov rammer i titusindvis af mennesker, og nogle ganske få hundrede flytter sig.
Fattigdom fører til gengæld bare til apati og opgivenhed.
Men kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen påvirker selvfølgelig på længere sigt løndannelsen.
Så når lønningerne er faldet, kan overførselsindkomsterne falde, og man kan bidrage til en dødsspiral mod bunden.
For SF er det afgørende, at alle får fair odds i livet, og et skridt på den vej vil være at beslutte det, som vi foreslår her, nemlig at ophæve kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen.