Louise Brown (LA), 2024-03-12:
Tak, formand.
Det her beslutningsforslag kom en smule pludseligt.
Vi var jo i ordførerkredsen sammen med ministeren i gang med et længere forløb om netop organdonation og om, hvordan vi får flere til at tage stilling til emnet.
Men nu er vi her så.
Organdonation er et emne, der igennem de sidste mange år jævnligt er dukket op i den offentlige og politiske debat og også med god ret, for det er vigtigt, at så mange som muligt tager stilling til, om de har lyst til at donere deres organer, hvis de pludselig skulle ende i en situation, hvor det kan lade sig gøre.
Hvis man har taget stilling, slipper ens pårørende nemlig for den svære beslutning.
En udfordring kan nemlig være, at når det er de pårørende, der skal tage stilling, så kan det nemmere blive et nej, da det jo er en beslutning, der skal træffes hurtigt, og det kan presse de pårørende.
Så jo flere der selv tager stilling, jo bedre.
Regeringen vil også gerne have flere til at tage stilling, men det går åbenbart lidt for langsomt, så nu tager regeringen så stilling på vegne af alle dem, der ikke har gjort det endnu.
Det er altså ikke en metode, vi bryder os om i Liberal Alliance.
Modellen her, hvor man som udgangspunkt er organdonor og senere skal bekræfte sit samtykke, er bare sådan helt grundlæggende forkert.
Jeg kan heller ikke lige komme i tanker om andre tilfælde, hvor vi sådan forlader os på et formodet samtykke.
Der er simpelt hen bare noget inde i mig, der vrider sig ved modellen om et formodet samtykke.
Nogle siger, at det så bliver staten, der ejer vores organer, og jeg ved også, at ministeren, og vi har også hørt, at andre ordførere har svar på tiltale, når det argument bliver lagt på bordet.
Men for mig handler det faktisk mere om signalet, følelsen, jeg får inde i kroppen.
Christina Rosenlund, der er overlæge og ekspert på Dansk Center for Organdonation, gav i P1 Debat i februar udtryk for en anden nuance, nemlig faren for, at vi får skabt en idé om, at man så ikke er helt så godt et menneske, hvis man nu ikke har lyst til at donere sine organer.
Med det her forslag er faren, at signalet i Danmark kan blive, at her er vi organdonorer; du må selvfølgelig gerne vælge det fra, men så er du altså ikke helt lige så godt et menneske som alle de andre.
Vi kan risikere at fjerne muligheden for at føle, at det også er okay at sige nej.
Jeg ved godt, at der er mange forskellige holdninger, og at andre siger noget andet, og der bliver også henvist til England, hvor man har flere donorer registreret.
Faktum er bare ifølge Christina Rosenlund, at de faktisk har færre donorer med hjernedødskriteriet, som er det, vi har haft her i Danmark siden 1990.
Organdonatation ved cirkulatorisk død genindførte vi heldigvis tilbage i august sidste år, og det kan forhåbentlig også være med til at hjælpe endnu flere mennesker.
Vi har aldrig nogen sinde haft så mange transplantationer, som vi havde sidste år, hvor vi havde 430 transplantationer af organer, og der står jo omkring 450 på venteliste.
Ventelisten har faktisk set sådan ud i mange år, men vi har nu flere donorer, end vi havde tidligere, og vi er i Danmark også rigtig gode til at passe på organerne, også bedre end i mange andre lande.
Vi giver i gennemsnit 3½ organ pr. donor, så vi er allerede godt på vej.
Og så er det jo altså også vigtigt at huske på, at man skal dø på hospitalet, før ens organer kan bruges.
Vi kommer i Liberal Alliance til at stemme imod forslaget, som det ser ud her, simpelt hen fordi det stritter imod vores frihedsfølelse og retten til at bestemme over vores egen krop fra fødsel til død.
Men lad mig bare slå fast, at jeg af hele mit hjerte ønsker, at flere tager samtalen derhjemme og også gerne tager stilling.
Jeg ved godt, at det kan være svært, men det kan hjælpe både dem, der venter på organer, men også de pårørende, som kan være dem, der skal tage stilling på vegne af en afdød.
Tak for ordet.