Mattias Tesfaye (S), 2019-01-29:
I sin nytårstale sagde statsministeren, og han gentog det i dag, at der var 50.000 mennesker med ikkevestlig baggrund i Danmark, da statsministeren gik i gymnasiet, og at antallet i dag er tidoblet.
På én generation er vores land forandret, sagde statsministeren, hvorefter han så ind i kameraet og fortsatte: Men vi kan ikke rulle tiden tilbage, vi må tage den herfra, finde sammen og finde ud af det sammen.
Det er jeg faktisk hundrede procent enig i.
Det gode spørgsmål er blot: Finde sammen om hvad?
Ingen af os kræver jo, at muslimer skal spise svinekød eller konvertere til kristendommen, men hvad kan vi så egentlig med rimelighed forvente af hinanden hertillands, når vi nu er enige om, at tolerance og ligegyldighed ikke er det samme.
Forleden skrev jeg i dagbladet Politiken, at jeg blev bekymret, da jeg mødte et par unge teenagere med udenlandsk baggrund, der ikke havde hørt om Kim Larsens død, flere dage efter at det var sket.
Den bemærkning har jeg fået kritik for af flere: Skal man nødvendigvis elske Kim Larsen for at blive dansk? spørger nogle.
Se, svaret er naturligvis nej, men jeg brugte min oplevelse til at beskrive en mere generel tendens i samfundet, som jeg synes bør interessere os, nemlig at vi er fælles om stadig mindre i Danmark.
Vi bor stadig mere opdelt, og det gælder både socialt og etnisk; vores børn går i stadig mindre grad på skoler og i gymnasier med hinanden; vi får i stadig mindre grad vores nyheder fra de samme medier; og ved sidste folketingsvalg så vi den mest polariserede stemmeafgivning i al den tid, jeg i hvert fald kan huske.
På Nørrebro fik Alternativet 18 pct. af stemmerne, mens Dansk Folkeparti fik 5 pct.
I Aabenraakredsen fik Dansk Folkeparti 32 pct., mens Alternativet fik 2 pct.
Vores bopæl, uddannelsesbaggrund, beskæftigelse og kulturelle baggrund betyder stadig mere for vores politiske stemmeafgivning, og jeg vil godt være helt ærlig og sige, at det gør mig faktisk bekymret for sammenhængskraften i Danmark.
Og jeg synes, det har været beskæmmende at se, hvordan så mange debattører, meningsdannere, journalister og politikere latterliggør den her udfordring for vores samfund.
For det er jo let nok, hvis man har sit på det tørre, men hvis man har brug for en velfærdsstat, bør man bekymre sig om, at fællesskabet i Danmark har fået det sværere.
Hvis vi skal opretholde et samfund, hvor vi omfordeler forholdsvis meget af samfundets samlede indkomst, så er borgerne nødt til at være i samme båd, have følelsen af det.
Vi skal ikke blot være statsborgere, men også medborgere.
Vores fællesskab skal altså ikke bare være juridisk, men også kulturelt funderet.
Her fra Christiansborg kan vi understøtte det her med en fælles folkeskole og med god public service og meget andet lovgivning, men den stærkeste samhørighed skabes, når vi frivilligt mødes på kryds og tværs omkring noget af det, vi er fælles om.
Det er vist Mozart, der har sagt, at musik er det, der sker mellem tonerne.
Et samfund er det, der sker mellem paragrafferne.
Vi kan ikke lovgive om, at Peters forældre vasker trøjerne for drengenes fodboldhold inden næste kamp, og vi kan heller ikke beslutte, at Mohammeds mor er med til at planlægge Luciaoptoget i børnehaven.
Vi kan heller ikke forlange, at hver eneste borger skal kende til Kim Larsens død, men vi bør være bekymrede, når det trækker i den modsatte retning.
Det synspunkt vil jeg fastholde.
Og det er på den baggrund, at vi fra Socialdemokratiets side valgte at følge op på statsministerens nytårstale ved at formulere fire konkrete forventninger, vi bør have til hinanden.
For det første skal vi alle anstrenge os for at kunne tale dansk.
Det er en stor styrke for Danmark, at så mange medborgere taler polsk og arabisk og engelsk og tyrkisk og alt muligt andet, men det er en svaghed, hvis de ikke også tilegner sig dansk.
Uden et fælles sprog bliver det tæt på umuligt at fastholde den her samhørighed.
For det andet er folk nødt til at forsørge sig selv.
Vi er jo stolte af et socialt sikkerhedsnet, men offentlig forsørgelse bør være undtagelsen ved sygdom og arbejdsløshed; det skal ikke være reglen, som man ser det i nogle grupper.
For det tredje må folk ikke bare acceptere demokratiet som landets styreform, men også anerkende, at demokratiets værdier bliver grundlaget for deres eget liv.
Det kan være eller føles som et stort overgreb, hvis man er vokset op med religiøse regler, men her bliver vi nødt til at holde fast i kvinders ret til at tjene egne penge, unges ret til selv at vælge ægtefælle og mediernes og kunstnernes ret til at kritisere magt og religion.
Endelig, for det fjerde, bliver vi nødt til at bo mere sammen.
Det er måske bekvemt, men det er ikke særlig gavnligt, når folk klumper sig sammen i nogle bestemte boligområder og dermed sender børnene i de samme skoler.
Jeg hører jævnligt folk kalde integrationen for fejlslagen.
Sådan ser jeg faktisk ikke selv på det.
Glasset er halvt fuldt, og meget fungerer ganske udmærket.
Vi kan godt håndtere indvandring og samtidig bevare vores velfærdssamfund, men det kræver, at vi får kontrol med tilstrømningen, og at vi bliver mere præcise og konkrete i vores forventninger til hinanden.
Hvis Socialdemokratiet igen får lov til at danne regering, vil vi styrke integrationen med udgangspunkt i de fire forventninger, som jeg kort har skitseret, og med de ord ser jeg frem til en god debat.
Så har jeg et forslag til vedtagelse på vegne af Socialdemokratiet: Forslag til vedtagelse
»Folketinget støtter, at der føres en aktiv integrationspolitik, som styrker samhørigheden i samfundet.
Folketinget ønsker derfor at føre en politik, der sikrer, at indvandrere tilegner sig det danske sprog og hurtigst muligt kommer i arbejde.
Derudover ønsker Folketinget at bekæmpe tendenser til parallelsamfund og social kontrol, der indskrænker frihedsrettigheder for nogle befolkningsgrupper«.