Ole Birk Olesen (LA), 2019-12-10:
Før jeg går i gang med at tale om konkret politik, tror jeg, at jeg kort skal ridse op, hvordan jeg og Liberal Alliance ser på børn og deres forhold til forældre.
Man hører nogle gange i debatten folk sige, at det skal vi ikke blande os i, for det er jo forældrenes børn, og det ligger ligesom underforstået, at børn på en eller anden måde er forældrenes.
Vi ved jo godt, at det i praksis ikke er sådan en politik, vi fører.
Vi går sådan set ikke ud fra, at børnene er forældrenes.
De har så forældrene som værger, og det er jo i langt, langt de fleste tilfælde de allerallerbedste personer til at tage vare på børnenes liv, fordi de er de allermest interesserede i, at børnene skal have det godt.
De elsker børnene af et ærligt hjerte og vil intet andet end deres børns bedste.
Og derfor er familien jo en helt fantastisk ting, fordi den er så god til at hjælpe næste generation på vej.
Men nogle forældre er ikke sådan, og så er det, at det her med, at børnene er deres egne og ikke forældrenes, kommer ind.
Og derfor er mit udgangspunkt sådan set, at hvis forældrene gør det så dårligt, at børnene har et ønske om at bo et andet sted end hos forældrene, så er det i langt de fleste tilfælde faktisk sådan, at det ikke fungerer derhjemme.
For børn er som udgangspunkt villige til at finde sig i lidt af hvert derhjemme, fordi de kender deres forældre.
Det er dem, der giver dem tryghed, det er dem, der har gjort gode ting for dem.
Og derfor skal man tage det meget alvorligt, hvis et barn siger, at barnet har lyst til at bo et andet sted end hos sine forældre.
Så er der i langt de fleste tilfælde noget meget alvorligt galt i det hjem.
Derfor er mit udgangspunkt, at vi bør give barnet en form for ret til selv at bestemme, om barnet vil bo hos sine forældre.
Og jeg er ikke bange for, at børn misbruger den ret, i hvert fald ikke de fleste børn.
Langt de fleste børn vil ikke misbruges sådan en ordning til at få lov til at bo et andet sted, uden at der er nogen grund til det.
For børnene har lyst til at bo hos deres forældre, med mindre der er noget alvorligt galt.
Og jeg synes også, det skal kommunikeres til børnene, at hvis man henvender sig på et bestemt telefonnummer eller det møder op et bestemt sted, så har man som barn en ret til at bo et andet sted end hos sine forældre.
Det er den måde man kan få børn til faktisk at handle, når de oplever ting i hjemmet, som er helt forkerte: Det er, hvis de har en viden om, at de har et sted at gå hen, og at hvis de går derhen, så er der nogle, der møder dem med den forudsætning, at hvis de ikke har lyst til at bo hos deres forældre, må de gerne bo et andet sted.
Og det tror jeg at vi mangler i dag.
Jeg tror, vi mangler en opfattelse hos børnene af, at de har ret til at bo et andet sted, hvis det er meget slemt derhjemme.
For hvis der var en sådan opfattelse, så ville de oftere komme til myndighederne, og det ville være godt.
Jeg er sikker på, der kan findes eksempler på anbringelser af børn, som ikke burde være sket.
Men jeg tror, der kan findes mange flere eksempler på anbringelser, som ikke fandt sted, men som burde være sket.
Så det bør vi gøre.
Så vil jeg i øvrigt sige, at ordet tvangsanbringelser kan jeg sådan set ikke lide.
Fordi det meget ofte dækker over, at nogle børn bliver anbragt uden for hjemmet, og det vil børnene rigtig gerne, så for dem er der ikke tale om nogen tvang.
Og udgangspunktet må være børnene.
Det er forældrene, der føler sig tvunget i den situation, men ikke børnene, så hvis vi har børnenes udgangspunkt, er det faktisk ikke en tvangsanbringelse.
Det er en imødekommelse af børnenes ønsker.