Nick Hækkerup (S), 2016-06-02:
Socialdemokratiet deler til fulde målsætningen om en palæstinensisk stat.
Vi ønsker et frit og selvstændigt Palæstina, som kan være fuldt anerkendt og ligeværdigt medlem af FN og andre internationale organisationer.
Det gør vi af hensyn til palæstinenserne, men vi gør det sådan set også af hensyn til israelerne, for tostatsløsningen er den eneste, der kan sikre, at Israel kan få fred med sine naboer og mulighed for at leve i tryghed.
Den kontekst, som var gældende på det tidspunkt, da vi havde den debat, er jo praktisk taget den samme som nu, måske lige med en forværring på israelsk side, kan man sige, med den regeringsomdannelse, der har været, med den nye forsvarsminister, de har fået.
Men i hovedpunkter er situationen den samme.
Hvis vi tager israelerne først, fortsættes der med udvidelse af ulovlige bosættelser, ikke mindst omkring Østjerusalem.
Det er gift for mulighederne for en tostatsløsning.
Der er omfattende begrænsninger af palæstinensernes bevægelsesfrihed, ligesom der anvendes store områder på Vestbredden til bosætterveje, træningsområder for de israelske sikkerhedsstyrker, naturreservater m.v.
I det store område C på Vestbredden sker der nedrivninger er palæstinensiske strukturer, herunder, som vi også snakkede om under debatten for en måneds tid siden, projekter støttet af EU, af FN eller af enkeltlande fra EU.
Der sker begrænset opfølgning på den vold, som udøves af bosættere, og der findes udstrakt brug af administrativ frihedsberøvelse sted.
Hvis man omvendt kigger på palæstinenserne, må man sige, at den fortsatte splittelse mellem på den ene side PLO og Fatah og Hamas på den anden side, hvor Fatah i virkeligheden er usikre på deres opbakning og Hamas frygter for deres magtbase i Gaza, er noget af det, som har medført et voksende demokratisk underskud, manglende parlaments- og præsidentvalg og en lovgivende forsamling, som ikke har fungeret siden 2007.
I de palæstinensiske områder er det demokratiske rum blevet mindre, ikke bare for så vidt angår afholdelsen af valg, men klager over vilkårlig frihedsberøvelse, anvendelse af tortur, mishandling, meldinger om krænkelser af ytringsfriheden og forsamlingsfriheden, at kvinders rettigheder konsekvent trædes under fode, vold mod kvinder samt kvinders socioøkonomiske sårbarhed er en kæmpeudfordring i Palæstina.
Endelig har den Hamasledede de facto-regering i Gaza jo i praksis genindført dødsstraffen.
Der er næsten noget rituelt over det.
Der er ikke en folketingssamling, uden at Enhedslisten har fremsat forslaget.
Det foreliggende beslutningsforslag er en genfremsættelse af B 21 fra folketingsåret 2014-15, som igen er en tro kopi af B 52 fra folketingsåret 2012-13, der igen står på skuldrene af B 30 fra folketingsåret 2011-12.
Jeg tror, argumenterne, vi skal høre, vil være nogenlunde de samme fra forskellige sider som dem, vi har hørt tidligere.
Jeg forventer, at Enhedslisten, Alternativet og SF med forskellige styrker og på forskellig måde vil sige, at hvis Palæstina anerkendes som selvstændig stat, vil styrkeforholdet mellem Israel og Palæstina blive mere balanceret.
Det er langtfra sikkert, det er rigtigt.
Det er muligvis rigtigt.
Men det er noget sludder, at Danmarks anerkendelse af Palæstina vil føre til balancering af styrkeforholdet mellem Israel og Palæstina.
En dansk anerkendelse, som ønskes med beslutningsforslaget, vil faktisk være en spildt strategisk mulighed for at gøre det rigtige.
Danmark skal bruge muligheden for at anerkende Palæstina som selvstændig stat på rette tid og på rette måde.
Hvornår rette tid er, er i sagens natur svært at sige, men i en situation som den foreliggende, hvor parterne er så låst og langt fra hinanden, som tilfældet er, vil anerkendelse ingen som helst effekt have.
Tidspunktet skal være, når anerkendelse vil have reel indflydelse på arbejdet for at nå en tostatsløsning.
Den rette måde at opnå anerkendelse på er at gøre det sammen med andre lande, så der er håb om gennemslagskraft.
Realiteten er, at Danmark ikke alene kan flytte noget i løsningen af konflikten på det overordnede plan.
Efter Socialdemokratiets opfattelse skal arbejdet foregå med en koordineret EU-indsats eller som en koordineret indsats fra nogle af de store udenrigspolitiske aktører.
Det franske initiativ, som blev nævnt før, skal lede til en fredskonference senere på året og er vel det, som har mest for sig lige i øjeblikket.