Marianne Jelved (RV), 2018-10-09:
Tak for det.
Radikale Venstre støtter lovforslaget, som det er lagt frem, og anerkender, at der er bestræbelser på at gøre tingene bedre, bruge de erfaringer, vi har på nuværende tidspunkt, og forbedre nogle vilkår.
Jeg tror, at en differentiering af plejefamilier kan være et greb, som kan være den rigtige vej at gå.
Derfor vil vi også støtte det rigtig varmt, og vi vil gerne bidrage til kreativt at følge op.
Jeg vil opfordre ministeren til, at vi på en eller anden måde ligesom følger op og ser, hvad der sker – kan vi få nogle situationsberetninger en gang om året, eller kan vi få nogle samtaler med socialtilsynet, som jo kommer tæt på den differentiering af plejefamilierne, som der er tale om i lovforslaget?
Det er bare, for at vi kan følge med i de erfaringer, der gøres rundtomkring.
Men det kan vi vende tilbage til.
Det behøver ikke ske her i Folketingssalen ved førstebehandlingen.
Der er rigtig mange af os, der har været med i mange år omkring de her problemstillinger, som vi beskæftiger os med, når vi taler om anbragte børn, og det kan undre mange, tror jeg, inklusive mig selv ikke mindst, at det er så svært at gøre brug af den fælles viden, vi har, og få børnenes behov sat i centrum og få gjort noget, som gør, at børnene faktisk får en barndom, som er god nok for dem, og som kan gøre, at de også får et voksenliv, der er fint.
Jeg er nået til den personlige erkendelse, at vi måske skal blive bedre til tidligere tvangsanbringelse af børn, for det er altså barnet, der lider, det er barnet, der kommer til at betale den pris, som skal betales, hvis vi venter for længe i systemerne.
Vi ser tiden an lidt længere eller prøver et eller andet nyt, en ny pædagog i børneinstitutionen, eller hvad det nu kan være.
Jeg er også blevet mere åben over for tvangsadoptioner, end jeg har været før, og det er, fordi jeg begynder at lede efter de greb, som gør, at vi faktisk kan sikre nogle børn en bedre udvikling i barndommen og bedre barndomsoplevelser ved at gribe ind tidligere, også med mere barske ting.
Tidligere anbringelser er altså bedre end at vente og se tiden an.
Vi ved alle sammen, at børn påvirkes lige fra under graviditeten, og familier er forskellige.
Men at nå til, at et barn kan have været udsat for massivt omsorgssvigt – og nu citerer jeg fra en passus i høringsnotatet – og har behov for akut anbringelse, ja, så er der allerede sket utrolig meget, som ikke burde være sket, og som jo må give både kommuner og alle andre, der har haft med de børn at gøre og den familie at gøre, rigtig, rigtig sort og dårlig samvittighed.
Og det kommer vi jo ikke nogen vegne med.
Derfor må vi på en eller anden måde lave et opråb, der gør, at vi siger til borgerne omkring os, at vi har brug for hjælp.
Det, vi taler om her, er myndighedsopgaver, hvor det både er ansatte i kommunen og i institutionerne, som jo er repræsentanter for de offentlige myndigheder, og de har altså også et ansvar for at råbe vagt i gevær.
Anbragte børn har ofte en svagere skolegang og flere forsømmelser, end andre børn har, og klarer sig dårligere resten af deres liv.
Og skolerne må også erkende det ansvar, de har, og jeg har lagt mærke til, at der er nogle kommuner, der nu begynder at tale om, at nu har skolerne også fået en forsømmelsespolitik, altså holder øje med, hvem der forsømmer i skolen, og de gør noget ved det.
Jeg har faktisk oplevet børn, der har forsømt skolegangen i halve år, uden at der er sket noget, og uden at der har været en voksen, der har taget sig af det.
Jeg lavede for nogle år siden et udvalgsarbejde i Frederikshavn Kommune og i Hjørring Kommune sammen med folk, der har arbejdet inden for det her område, og vi nåede frem til, at det, der går galt, er, hvis ikke der hele tiden er en voksen, der tager barnet i den ene hånd og først giver slip, når der er en ansvarlig voksen, der har taget den anden hånd, altså ligesom i stafetløbet.
Barnet er stafetten, og den, der giver slip på stafetten, har tabt, og barnet er den, der taber mest.
Vi er jo nødt til at bruge nogle billeder for at forstå, at vi alle sammen har et ansvar for de børn, vi taler om her, og derfor også er nødt til at prøve at finde de løsninger, som er de bedste løsninger, vi kan finde.
Måske skal vi også se på aflønningen af de mennesker, som arbejder med de børn, altså plejefamilierne.
Vi skal også se på samvirket mellem kommunen og plejefamilien, og desværre er det, der sker, ikke altid tilfredsstillende.
Nogle gange oplever plejefamilien det, som om de bliver straffet i en eller anden forstand, hvis de stiller krav, fordi barnets tarv ikke bliver varetaget godt nok.
Der har jeg tænkt på, om man burde indrette sig med en moderator, som godt kunne være en, der udgik fra socialtilsynet – det skal jeg ikke gøre mig klog på lige her og nu – men jeg tænker på funktionen; en moderator med indsigt i de problemer, der opstår i plejefamilierne og i børns udvikling og i kommunernes vilkår, og som på en eller anden måde kan være den, der giver mulighed for, at der bliver en bedre samtale mellem kommunen og plejefamilien, end vi nogle gange hører om.
Det er
alt sammen af hensyn til de børn, vi taler om her, som får en god lov nu, men som vi ikke er færdige med at arbejde med efter min opfattelse.