Rosa Lund (EL), 2018-11-06:
De to lovforslag, som vi behandler i dag, er som bekendt en udmøntning af regeringens, DF's og Socialdemokratiets aftale om bekæmpelse af ungdomskriminalitet.
Når vi har den her debat i salen i dag, og når man hører på den debat, der har været både efter sommerferien og inden sommerferien, så kunne man hurtigt få det indtryk, at vi i Danmark har store problemer med ungdomskriminalitet.
Det har vi ikke.
Ungdomskriminaliteten er heldigvis faldende, og det kunne jo tyde på, at noget af det, vi gør i dag, faktisk virker, at der er elementer i det system, vi har i dag, der virker, og det synes jeg er værd at tænke over, mens vi har den her debat i salen i dag.
Når det er sagt, er vi bestemt ikke i mål, og jeg synes, det er rigtig fornuftigt at diskutere, hvordan vi kommer ungdomskriminaliteten til livs, så ingen ender i en kriminel løbebane.
Det er altså ikke et spørgsmål om, om vi skal gøre noget, men hvordan vi skal gøre noget.
Jeg er dog helt overbevist om, at de to lovforslag, vi behandler i dag, ikke er en del af løsningen.
Forslaget siger, at det forsøger at opnå genoprettende retfærdighed, altså at den, der har begået kriminaliteten, lapper og genopretter på det, man har gjort skade.
Det synes jeg sådan set er meget sympatisk.
Hvis det skal virke, skal den, der har begået kriminaliteten, inddrages og være med til at træffe beslutningerne om, hvad der skal ske.
Det er jo sådan, at man kommer til at føle et ansvar, hvis man selv er en del af beslutningen.
Hvis man selv er en del af beslutningen om, at man skal være med til at rydde op – at vaske en brandbil har været et eksempel, vi har hørt tidligere i salen i dag; hvis man skal være med til at fjerne noget graffiti, man er blevet stoppet i at male; hvis man er blevet taget i at lave hærværk og skal rydde det op – hvis man selv er med til at tage den beslutning, så kommer man til at føle et større ansvar.
Det kan man heldigvis allerede gøre med det system, vi har i dag, og det er nu heller ikke engang det, som det her lovforslag handler om.
Faktisk synes jeg slet ikke, at det er tæt på.
For ansvaret i forhold til den, der har begået kriminaliteten, den unge eller barnet – og jeg synes, det er vigtigt, at vi lige husker at holde fast i, at vi altså her taler om børn helt ned til 10 år – bliver nu taget væk fra det sociale system og lagt over i noget, der minder meget om det strafferetlige, nemlig et ungdomskriminalitetsnævn, hvor den unge eller barnet møder en dommer, politi og et meget domstolslignende system.
Det bliver for mig at se en løftet pegefinger udefra, der straffer, og man kan ikke straffe børn og unge til at blive bedre mennesker og komme på ret køl.
Men man kan opdrage dem og støtte dem til at gøre det, og det er vigtigt at huske, at der her er tale om børn, som har brug for noget meget andet end straf.
Jeg er altså uenig med de tidligere ordførere, som har nævnt, at de her to lovforslag skulle være udtryk for omsorg.
Det mener jeg bestemt ikke.
Jeg er sådan set enig i, når det er sagt, at der skal reageres hurtigt, når en ung eller et barn viser en kriminel adfærd, men der skal reageres rigtigt.
Jeg er også enig i, at det kan have en god og opdragende effekt, hvis den unge er med til at rydde op efter kriminaliteten, men den unge skal inddrages, og den unge skal i stedet for det domstolslignende system, der foreslås, mødes af et stærkt ssp-samarbejde.
Det kunne f.eks. opprioriteres, ved at man ansatte socialrådgivere på skolerne.
For det er det kontinuerlige arbejde med barnet eller den unge, som gør hele forskellen.
Det er ikke, at der kommer nogle andre voksne, som barnet eller den unge overhovedet ikke kender, udefra med en løftet pegefinger.
Det, der gør forskellen, når en ung eller et barn er udsat eller kriminalitetstruet, er det kontinuerlige arbejde fra nogle voksne, som barnet kender, har tillid til og stoler på.
Børn helt ned til 10 år hører ikke hjemme på en sikret institution, også selv om det er sådan i dag – jeg mener nu godt, at man kan være imod noget, også selv om det er sådan i dag – og de hører slet ikke hjemme på institutioner, som efter forslaget her vil få øgede magtbeføjelser.
Faktisk er det jo sådan, at et flertal af forstanderne på de sikrede institutioner tager stærkt afstand fra det her lovforslag.
Det viser en rundspørge, som SL har foretaget.
Jeg synes, det er værd at bemærke, at fagpersoner – og her snakker jeg ikke om dem, som nogle herinde påstår har misforstået noget om kriminel lavalder og sådan noget, det nævner jeg slet ikke, jeg snakker om fagpersoner, som har hverdagen sammen med de unge, dem, der er på de sikrede institutioner – er meget kritiske over for det her lovforslag og altså ikke efterspørger det.
Jeg synes, det er værd at bemærke, at flere af institutionerne peger på, at de allerede i dag har de nødvendige foranstaltninger, og at de ikke efterlyser nye redskaber.
Et godt eksempel er den institution, der hedder Kompasset.
De har et sikringsrum.
Det er et tomt rum med en madras på gulvet, hvor de unge kan blive isoleret i maks. 2 timer, mens de hele tiden bliver videoovervåget.
Ifølge Danske Regioners årlige statistik for de sikrede døgninstitutioner brugte Kompasset slet ikke sikringsrummet i 2016, og i 2017 blev det kun brugt fire gange.
Det her er altså ikke noget, der bliver efterspurgt.
En anden vigtig pointe synes jeg handler om målgruppen.
Hvis man er et barn, der er på en af de her sikrede institutioner, vil man jo som oftest selv være i en meget udsat position.
En ting er, at man er kriminalitetstruet, en anden ting er, at man er et udsat barn, som har været udsat for svigt og måske endda også overgreb gennem sin opvækst.
Det betyder, at de unge mennesker på de her institutioner ofte ikke har evnen til at vurdere konsekvenserne af deres egne handlinger, og derfor vil konsekvenser og straf heller ikke bringe de unge væk fra kriminalitet.
For de har simpelt hen ikke evnen til at vurdere det.
Derfor mener jeg, det ville virke bedre, hvis vi gav institutionerne muligheden for at lære de unge at forstå konsekvenserne af deres handlinger og give dem de her redskaber.
Det gør vi altså ikke ved at detailregulere institutionerne, ved at de f.eks. skal fastsætte en husorden, at de har pligt til at videoovervåge og alle de her krav, som vi nu stiller til institutionerne.
Jeg tror, at vi vil se meget, meget stærke resultater, hvis den socialpædagogiske faglighed blev sluppet fri, og at dem, som vi rent faktisk uddanner til at tage sig af de her unge mennesker, fik lov til at passe deres arbejde.
Så når vi nu kigger på det her område, så lad os gøre mere af det, som vi ved virker.
Lad os inddrage skolerne, lad os inddrage fritidsinstitutionerne, styrke netværkssamarbejdet og øge ressourcerne til ssp og sikre, at alle børn bliver en del af forpligtende fællesskaber meget tidligt, da det er en meget vigtig faktor for at forebygge kriminalitet, ligesom vi herindefra også bør understøtte de initiativer, der sikrer, at unge får lettere ved at få et fritidsjob, en praktikplads og gøre deres uddannelse færdig.
Der er mange ting på det her område, som vi både ved virker forebyggende, og som vi også har meget klare indikationer på kan forhindre unge i at komme ud på en kriminel løbebane, og det synes jeg at vi skal gøre i stedet for.
Jeg tror ikke, at det kommer som nogen overraskelse, at Enhedslisten ikke kan støtte de her to lovforslag.
Det er sådan set meget muligt at vi gør det.
Jeg synes, der er væsentlig forskel på at møde det system, man møder i dag, og så på at møde en dommer og at møde politiet i et nævn, som er det, der ligger her i lovforslaget.
Derfor ser jeg da klart det her som, hvad kan vi kalde det, en stramning af den måde, som loven er på i dag.