Zenia Stampe (RV), 2025-10-24:
Jeg var allerede inde på det i en af mine korte bemærkninger: Jeg synes, debatten i dag har illustreret, hvordan der sker en glidning.
Altså, vi tager de allerværste, terrordømte og bandekriminelle, og gør dem til normalen og retfærdiggør vores udlændingelovgivning ud fra dem – helt dertil, hvor det rammer helt uskyldige børn og unge mennesker.
Det er jo ikke, fordi de har begået noget kriminelt og gjort noget forkert, og heller ikke, fordi deres forældre ikke samarbejder, men fordi det bare ikke er muligt at sende dem hjem.
Der har der jo indtil nu trods alt – og så har der været en udvikling igennem de sidste 20 år – været en enighed om, at der alligevel var grænser for, hvad man kunne byde de mennesker, når nu de rent faktisk samarbejdede, og når nu det ikke var deres skyld, at man ikke kunne udsende dem, og især når det handler om børn.
Men jeg synes også, at den her debat illustrerer nogle andre problemer.
Den helt konkrete case med de tre statsløse palæstinensere viser jo, at det er et problem med statsløshed, for det er lige præcis statsløse mennesker, man så ikke ender med at kunne sende noget sted hen.
Derfor er det så vigtigt, at vi har konventioner, der lige præcis handler om statsløse og om at nedbringe statsløshed.
Men det er så en af de konventioner, som mange partier i Folketinget lige nu gerne vil undergrave eller træde helt ud af.
Der er også en helt anden grundlæggende ting, som man måske skal ihukomme.
Det er, at når vi trods alt ønsker, at andre lande også er demokratiske, og vi har den europæiske menneskerettighedskonvention og generelt snakker om menneskerettigheder, så er det jo både, fordi vi ønsker, at folk skal behandles ordentligt overalt, men det er jo også, for at vi så kan sende folk ud af Danmark, hvis vi ikke ønsker, at de er her.
Omvendt må vi jo også konstatere, at hvis folk kommer fra et land, hvor de risikerer tortur eller forfølgelse, brud på deres grundlæggende menneskerettigheder, så har vi jo en pligt til at beskytte dem.
Det er jo alt det, der gør, at der er nogle, der ender her indimellem.
Nogle gange får de asyl, og så ender de med at blive integreret, og på sigt bliver de måske endda danskere, og om 50 år er der måske ikke nogen, der længere tænker over, at de kom her med en flygtningebaggrund.
Men der er også i alt det her miskmask nogle, der bliver fanget i en gråzone, hvor de måske ikke kan få asyl, men de kan heller ikke blive hjemsendt.
Og hvad gør vi så i den gråzone?
Der var der engang, hvor der var lidt bredere enighed om, at så må vi i hvert fald behandle folk ordentligt, når de er i den gråzone, og så arbejde på, at vi kan udsende dem.
Der kan jeg jo godt fornemme, eller jeg kan konstatere, at i de sidste 20 år har det i stedet for udviklet sig til en enighed om, at mennesker i den gråzone faktisk også skal behandles dårligt og have det temmelig utåleligt.
Der, hvor det især gør ondt for os – og heldigvis kan jeg mærke det på andre i dag også – er jo, når det rammer børn og unge.
Det er selvfølgelig for de børn og unges skyld, men det er også, fordi vi er i Danmark, og i Danmark behandler vi børn og unge ordentligt.
Det handler om os selv.
Det handler om, hvad vi kan være bekendt.
Og det ved jeg godt at vi ser forskelligt på.
Men der har vi i hvert fald den holdning, at når det handler om børn og unge, er der en nedre grænse, og den overskrider vi her, hvis vi tvinger børn og unge til at bo på et udrejsecenter og ikke kunne mødes med andre unge og ikke tage en ungdomsuddannelse, muligvis i mange år.
Uanset opholdsgrundlag er det ikke en måde, man kan behandle børn og unge på i Danmark.