Henrik Dahl (LA), 2020-12-21:
Tak for ordet.
I begyndelsen af november 2017 var jeg med Det Udenrigspolitiske Nævn i Beijing, og et af programpunkterne var et møde med den kinesiske viceudenrigsminister, Wang Chao.
Og det forløb så skandaløst, at det nåede frem til læserne af Berlingske.
I Berlingskes netavis den 14. marts 2018 kunne man i følgende beretning læse følgende: »Han« – og det er Nævnets daværende formand, hr. Søren Espersen – »beskriver første del af mødet med kineserne som »hyggeligt og traditionelt«, men pludselig tog mødet en drejning. »
Den kinesiske minister tog et stykke papir frem, som han læste op fra og i skarpe vendinger forklarede mig, at det var mig pålagt at overbringe en protest til Pia Kjærsgaard om, at hun ikke skulle mødes med repræsentanten fra Tibet,« siger Søren Espersen.
« Det var et chokerende møde, og jeg behøver ikke tage Berlingskes ord for det, for som sagt var jeg der selv – jeg tog endda et billede, som medlemmerne kan få at se, når jeg kommer tilbage til min plads nede på bageste række.
Wang Chaos opførsel var så grænseoverskridende, at jeg må sige, at jeg aldrig har oplevet noget lignende.
Kina er en stat, der presser politikere fra andre lande hårdt og med grove metoder til at opnå det, som landet ønsker.
Og artiklen er næsten 3 år gammel.
Men det stopper jo ikke her, for som de fleste nok ved, har Danmark verdens femtestørste handelsflåde.
Men vi har jo ikke verdens femtestørste militærflåde, og derfor er vi jo afhængige af en international retsorden, som f.eks. beskytter retten til fri sejlads på det åbne hav.
Men hvordan ser dét ud?
Jeg spurgte for nogle år siden den filippinske general, som har ansvaret for den del af Det Sydkinesiske Hav, som grænser op til Filippinerne, om der faktisk var fri sejlads.
Og han sagde, at det var der, men han tilføjede, at det skyldtes, at den amerikanske flåde har en fast tilstedeværelse.
Så Kina er et problem for sin omverden, men er jo også et problem for sine borgere.
Når man skal på officielt besøg til Kina, får man lidt spøgefuldt at vide hjemmefra, at man skal passe på med de tre T'er; det er Tibet, Taiwan, Tiananmen.
Men dertil kommer f.eks. spørgsmålet om mindretal i Xinjiangprovinsen og selvfølgelig det spørgsmål, som vi diskuterer i dag, som er Hongkong.
Og derfor tror jeg sådan set, som flere andre ordførere også har været inde på, at tiden er kommet til, at Danmark genovervejer sit forhold til Kina, fordi landet på mange måder er blevet en plage for sine omgivelser, men jo også i mange, mange årtier har været en plage for sine egne borgere.
Det bør overvejes nøje, så jeg vil ikke stå her og komme med fikse og færdige løsninger på, hvad man kan gøre.
Men tiderne er simpelt hen kommet til at forstå, at Kina efter Xi Jinpings magtovertagelse er blevet noget andet, end det var under Hu Jintao.
Mange troede måske, at den næste generation af kinesiske ledere blev mere liberale end den forrige.
Men Hu Jintao var en undtagelse – han var den mest liberale leder, de har haft – de andre har været meget mere autoritære.
For de er jo en slags trojanske heste; de er trojanske heste med en ekstrem grad af nuttethed udenpå og så med kinesisk indflydelse indeni.
Og det er jo nogle gaver, som man ikke skal slæbe med indenfor, for som alle, der har hørt efter i oldtidskundskab eller har læst »Iliaden«, ved, så sker der frygtelige ting, når man slæber de trojanske heste ind.
Så det er et forslag, som hermed er givet videre til Folketinget.
Men vi er glade for debatten og støtter det forslag til vedtagelse, som fru Annette Lind allerede har læst op.
Tak for ordet.