Inger Støjberg (DD), 2022-12-13:
For præcis 1 år siden, for 2 timer og ca. 40 minutter siden, modtog jeg dommen i Rigsretten på 60 dages ubetinget fængsel.
Forud havde der været et forløb, hvor der kom en kritisk kommissionsrapport, der førte til, at Folketinget bad om en uafhængig advokatvurdering.
Det førte så som bekendt til, at et flertal bestående af bl.a. Venstre besluttede, at der skulle rejses en rigsretssag imod mig omkring barnebrudssagen.
Dengang lød det fra Venstres formand, hr. Jakob Ellemann-Jensen, og jeg citerer: »Lov er lov, og lov skal holdes.
Det gælder for alle.
Det gælder for statsministeren, og det gælder også for os selv.
Når der sættes spørgsmålstegn ved det, bliver vi nødt til at reagere.«
Nu kan jeg så forstå, at det moralske kompas er blevet justeret, så det bedre passer til, at man kan sætte sig ind på bagsædet af ministerbilerne.
Man må jo håbe, at der er varme i sæderne.
Nogle er særlig svære, fordi de kommer til at have nogle store omkostninger.
Fællesnævneren er, at vi alle sammen fra hvert vores politiske ståsted gør os umage for at træffe beslutninger, på baggrund af hvad vi mener er bedst for Danmark.
Det er et privilegie, som også medfører, at vi skal være klar til at tage ansvar og til at bære konsekvenserne af vores beslutninger.
Da hun blev statsminister, skete der en historisk koncentration af magten i Statsministeriet, og alle, der har været i nærheden af Slotsholmen i de seneste år, ved, at der intet sker, uden at Mette og Barbara har været inde over.
Og træder man ved siden af, kan man lægge sig ned og rulle rundt.
Jeg vil ikke skose statsministeren for at have været en stærk leder i sin regering.
Men jeg vil kritisere, at hun ikke står ved sit ansvar, når de beslutninger, som hun selv har udvirket med sin magtfuldkomne lederstil, viser sig at have konsekvenser.
Det kan jeg jo om nogen tale med om.
Den 4. november 2020 tog den fungerende statsminister og hendes regering en historisk beslutning, da man udstak ordren om at slå samtlige mink i Danmark ned.
I sommeren kunne Minkkommissionen så konkludere, at statsministeren groft vildledte danskerne og Folketinget, da hun gav en ulovlig ordre, der medførte en nedlæggelse af minkerhvervet.
Dagen efter var vi vidne til et pressemøde, hvor regeringen gjorde rede for sin holdning til Minkkommissionens konklusioner.
Dem tog man til efterretning.
Men ansvaret holdt man ud i strakt arm.
Heldigvis tog Folketinget ikke så let på kritikken.
Et af regeringens støttepartier valgte sågar at kræve et folketingsvalg, ellers ville man vælte regeringen, som man både kaldte magtfuldkommen og enerådig.
Det viste sig, at der var et flertal for at komme til bunds i minksagen med en uvildig advokatvurdering – valgets tale, om man vil.
Så begyndte regeringsforhandlingerne, og løfterne, ja, de forsvandt som dug for solen.
Venstre, som svor, at de aldrig ville gøre Mette Frederiksen til statsminister, er nu på vej til at gøre det.
Hvis løfter ikke længere betyder noget i politik, og hvis man ikke skal stå til ansvar for sine handlinger, hvordan kan vi så retfærdiggøre den tillid, som vælgerne har vist os, og den måde, som vi fører demokrati på?
I Danmark skal vi stå ved det, vi siger.
Men lugten af læderet i ministerbilerne lokker åbenbart mere, end det gør at holde sine løfter.
Selv om Danmarksdemokraterne er et nyt parti, er vi faktisk ganske gammeldags.
Vi mener nemlig ikke, at det er ordentligt at føre valgkamp på noget, få opbakningen hos vælgerne til det for så at gennemføre noget andet.
I Danmarksdemokraterne mener vi derfor fortsat, at der skal en uafhængig tilbundsgående undersøgelse til, som kan kaste lys over den daværende statsminister og regerings øvrige ministre i den her sag.
Det skylder vi danskerne, og det skylder vi først og fremmest minkavlerne og deres familier.