Lars Løkke Rasmussen (V), 2018-05-30:
Tak for det, tak for ordet.
Tak for debatten, den har været lang, det er godt 13 timer, siden vi startede, men det har jo været en god debat, som har bragt os vidt omkring.
Og jeg vil starte med at sige tak til alle, der har bidraget til at tilføre den lidt spræl og lidt kreativitet og lidt munterhed, for som jeg sagde i morges: når andre viser underskud, skal vi vise overskud.
Og det har vi så gjort dagen lang.
Mens solen har skinnet og danskerne har været ude i den, har vi holdt humøret højt herinde, og fru Mette Frederiksen lagde jo godt fra start fra morgenstunden med at henvise til børnesange om lærker og harer og andre dyr, og det er jo udmærket inspiration.
Jeg kan supplere lidt fra mit eget bagkatalog: »Solen er så rød, mor« – en udmærket sang – og deri indgår strofen »Mågerne og ternerne har ingen sted at bo.«; det er ikke helt faktuelt korrekt, for så sent som i går åbnede vi jo en ny nationalpark, Kongernes Nordsjælland, og lige om lidt tager vi hul på genskabningen af Søborg Sø, som bliver et fantastisk naturområde.
Eller: »Elefantens vuggevise« med »Sov sødt, lille jumbo...«.
Nu sætter vi en stopper for elefanter og andre vilde dyr i cirkus, så lille jumbo kan sove trygt og sødt i forvisning om, at han ikke skal turnere landet rundt i en container.
« Ja, det er der jo faktisk nogen, der er, og måske med rette, og derfor bruger vi også en del tid på at diskutere det, både ulve og vildsvinehegn, og på det seneste har vi endda rekrutteret en ny minister fra »Løvens Hule«, så tak for den inspiration.
Nu har vi så diskuteret i 13 timer og et kvarter, og man kan spørge sig selv: Hvad står egentlig tilbage fra den her debat?
Ja, hvad gør? bliver der spurgt tilbage fra salen, altså udover det med børnesangene.
hvad står der egentlig tilbage?
Der står vel det hovedindtryk tilbage, at rent parlamentarisk set er der en opposition til regeringen, Socialdemokratiet, SF og Enhedslisten, og så er der også en opposition til oppositionen, Radikale Venstre og Alternativet, og de to oppositioner har så brugt dagen i dag på at diskutere og bekrige hinanden lidt her i salen og nok så meget på Twitter, som f.eks. i et tweet fra hr. Peter Hummelgaard Thomsen, og jeg citerer direkte og undlader derfor »hr.«: »Morten Østergaard vil "løse virkelighedens problemer".
Men han har det grundlæggende problem, at han ikke anerkender hvad virkelighedens problemer er og oftest takker nej til at løse dem.
« Hvad skal man så med venner? kan man spørge.
Men hr. Morten Østergaard har så i dag sagt om sit parti: Vi er kompromisets mestre.
Og det tror jeg også der bliver brug for, hvis det kommer dertil.
Den evne skal nok blive testet.
Så glæder jeg mig over, at det jo på den anden side af stregen ser meget pænere ud, for her har vi en regering, som er bedste venner med vores parlamentariske grundlag, og det ved jeg, fordi det sagde hr. Kristian Thulesen Dahl selv fra Folketingets talerstol: Vi er statsministerens bedste ven, hjælper ham på vej – det er jo et direkte citat.
Så var det, jeg kom til at tænke på min gamle ven, Jodle Birge, og at rigtige venner kan ej købes for penge, og da i hvert fald ikke for penge, man ikke har.
Det er måske noget af det, der binder os sammen, og som gør, at vi har et rigtigt venskab, fordi vi jo har pengene i fællesskab, fordi vi har skabt et råderum.
Ved en stribe historiske, ansvarlige politiske beslutninger har vi gjort det muligt at gribe opsvinget,
og det skal også fremhæves her i dag, fordi der jo går en lige linje fra de tunge beslutninger, vi traf, sidst jeg var statsminister, ansvarlige reformer: dagpengereform, efterlønsreform, genopretningspakke.
Andre kunne trylle det hele væk på 12 minutter, men vi traf nogle beslutninger, og det er jo sådan set det, der gør, at da mildere vinde begyndte at blæse hen over Europa, kunne fuglen Danmark folde vingerne ud og få luft under vingerne.
Det gælder så også de aftaler, som vi pressede den socialdemokratisk ledede regering til i de 3½ år af den tid, hvor Socialdemokratiet over de sidste 17 år har haft ansvaret for at lede Danmark, godt hjulpet af Det Radikale Venstre.
Og det gælder så også den politik, vi har besluttet siden folketingsvalget, en politik, hvor reformer og gode erhvervsvilkår lægger grunden til, at vi kan udvikle vores samfund.
Det har slet ikke haft så forfærdelige konsekvenser, som alle siger det ville kunne få.
Lad mig bare nævne et tal, som jeg ikke fik med i morges: 50.000, altså 50.000.
Så mange flere danskere over 60 år arbejder i dag sammenlignet med for 4 år siden, bl.a. fordi vi har motiveret dem til det, og dem skylder vi tak, for de hjælper til med, at det lige nu går godt i Danmark. Så: Nej, man kan ikke købe rigtige venner for penge, men rigtige venner kan sammen træffe beslutninger, der skaber penge og råderum.
Det går godt.
Det går sådan set ret godt.
Og så kan der jo opstå det problem: Hvad skal man så finde på at brokke sig over?
Så kan man normalt altid brokke sig over vejret, men det er godt nok også lidt svært for tiden.
Altså, vi har været inde på det før i en afslutningsdebat for 2 år siden, hvor der var en ung socialdemokrat, der af vanvare kom til at påstå, at vejret var bedre under Anker Jørgensen.
Det var jeg så i stand til at gendrive med en planche heroppe fra talerstolen, den ligger et eller andet sted oppe på mit kontor og kan hentes frem, hvis nogen efterspørger den, men altså også det er jo slået.
Denne maj måned, der udløber i morgen, ender med omkring 350 solskinstimer.
Det er den mest solrige maj måned, siden Danmarks Meteorologiske Institut begyndte at måle på de her ting tilbage i 1920.
Så kan man brokke sig over vejret?
Ja, hvis man er rigtig opposition, kan man, for jeg så jo et tweet fra en alternativ pressechef – jeg siger det lige en gang til: en pressechef fra Alternativet – som brokkede sig over kontorerne lige over De Kongelige Stalde, som jeg må forstå giver visse udfordringer med lugt i varmen, altså lugt fra staldene, forstås.
Og så vil jeg bare sige som en opfordring til Alternativet, at hvis det rammer for hårdt, kan jeg anbefale en dukkert i havnen.
For ikke alene styrer maj jo mod solrekorder, Danmarks hovedstad er netop blevet kåret til verdens bedste badeby ifølge CNN, bedre end Copacabana, bedre end Rio de Janeiro.
Danmark er altså målt på solskinstimer og badefaciliteter et rigtig godt land, så hvad har vi egentlig at brokke os over?
Vi skal jo finde på et eller andet, og der har da også været sådan antydninger af det her i dag.
Problemernes antal er jo konstant, sådan skal det jo være, og derfor forstod jeg så også på fru Mette Frederiksen, at der er noget at komme efter.
I forhold til det der med det grønne og vindmøllerne blev jeg udnævnt til Don Quixote, og hvad skal man egentlig gå og mene om det?
Denne Don Quixote var jo en selvbestaltet ridder, der red rundt på sådan et udmagret drog, men han var jo mere end det, ser man, hvis man læser Cervantes' roman, han var jo en idealist, altså, han var jo en idealist, og hele romanen handler om den her konflikt mellem idealisme og virkelighed – en roman, der er skrevet for 400 år siden.
Og jeg er da sådan set stolt af at blive udnævnt til idealist, altså en, der kæmper for idealerne hver dag i en eller anden forstand og holder fast i dem og så selvfølgelig prøver at være realistisk op mod mulighederne, modsat Don Quixotes væbner, Sancho Panza, som jo har en helt anden livsindstilling.
Har man først fået ord for at stå tidligt op, kan man godt blive liggende til middag; det var hans slagord.
Quixote – c'est moi: idealist.
Sancho Panza: bondesnu, magelig, lidt som Socialdemokratiet i den her debat om det grønne.
For der er noget, der tyder på, at man i Socialdemokratiet tænker: Vi har da vist fået ry for at være grønne.
Så behøver vi jo ikke gøre noget ved det, så kan vi jo bare vende os rundt på maven og tage en morfar og lade 2 og 4 være lige, glemme det med pengene, og så kan vi slippe af sted med hvad som helst og i virkeligheden jo altså på den måde – i virkeligheden – være mindre grønne end det, regeringen har foreslået.
Det siger jeg lidt i spøg, jeg siger det også lidt i alvor.
Og her er det så, at det bliver lidt Sancho Panzaagtigt, for varm luft kommer i mange former, men jeg håber og vil opfordre til, at man også lige holder sig alvoren for øje, for det er i virkeligheden slet ikke så sjovt endda.
Regeringen har fremlagt et ambitiøst energiudspil, lægger op til et nybrud i dansk energipolitik.
På den ene side mere udbud af grøn energi – en havvindmøllepark på 800 MW producerer strøm til, hvad der svarer til de syv største byer i Danmark – et klart signal om, at der skal mere til, men præcis hvor meget mere havvind skal vi tage stilling til i 2022.
Også på efterspørgselssiden er der en stærkere tilskyndelse til, at danskerne bruger elektricitet frem for andre energikilder for at fremme af investeringer i varmepumper som alternativ til oliefyr for på den måde at fremme en grøn omstilling.
Det er jo ikke noget, vi bare har fundet på sådan ud af vores egen frie fantasi.
Der er jo folk, der har anbefalet det.
Så sent som i går roste de økonomiske vismænd regeringen for at tage hul på afgiftssiden og foreslå en sænkelse af elafgiften, så vi kan få sat gang i en helt nødvendig elektrificering af samfundet til gavn for klimaet.
Det er det, regeringen har foreslået.
Det koster penge – det koster penge.
Men altså, hvis man vil noget, skal man også være parat til at betale for det.
Og det er jo her, jeg bliver efterladt med en enorm tvivl, for nu kan jeg forstå, at Socialdemokratiet siger: Der kan ikke bruges råderum på energiaftalen – der kan ikke bruges råderum på energiaftalen.
Vi kan alene bruge det såkaldte grønne råderum, altså de penge, der opstår i kølvandet på afskaffelsen af PSO.
Der er jo så bare lige det problem, at der ikke er noget grønt råderum i 2019, i 2020, i 2022, i 2023, og det er kun det grønne råderum, der kan bruges til at lave energi for, siger Socialdemokratiet.
Så må man jo forstå, at der i 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, altså i den resterende del af denne valgperiode og hele den næste, åbenbart ikke skal ske noget.
Hvordan skal det hænge sammen?
Socialdemokratiet siger, at vi skal have to yderligere havvindmølleparker.
Det er sådan omkring 7 mia. kr.
Så skal vi have en forskningsmilliard, altså noget mere end regeringen har foreslået, og hvis ikke den skal trækkes i form af en nedprioritering af andre forskningsområder, så skal den vel finansieres.
Så skal vi lige have et større udbud af sol og vind, og alt det kommer så oven i det, regeringen har foreslået, og som der i første omgang jo altså ikke er penge til, hvis ikke man er parat til at investere noget af råderummet i en grøn omstilling.
Det er jo sandheden om den her sag.
Det kan godt være, at den er ilde hørt, og at man har fået ry for at være grøn, og så kan man bare rulle om på maven, men sandheden er, at der ikke er noget økonomisk grønt råderum før 2023.
Og min tålmodighed rækker ikke til, at vi ikke kommer videre med den grønne omstilling før da.
Jeg har været en del år i politik.
Jeg har set det meste og prøvet lidt af hvert.
Derfor kan jeg egentlig også godt forstå, at man kan komme for skade i en valgkamp at foreslå en betalingsring, for så, når man er blevet valgt, at finde en bedre løsning dagen efter.
Jeg kan også godt sætte mig ind i, at man kan føre valgkamp, hvor man tordner mod skattelettelser for så ikke at rulle en eneste af dem tilbage, når man kommer til, og endda selv lette topskatten, fordi man bliver klogere.
Jeg har faktisk også en eller anden grad af forståelse for, at man, efter at have gennemført 45 lempelser af udlændingepolitikken, mens man var i regering, bliver klogere og lægger kursen om.
Men at foregive, at man er grøn som en nyudsprunget bøgeskov, foregangskvinde i kampen mod global opvarmning for dernæst med iskold politisk beregning at blokere finansieringen af vindmølleparker og et grønnere energiforbrug, er alligevel stærke sager.
Energi er jo et vigtigt område, og det har fyldt meget i debatten.
Et andet område, som også – og med god ret – har fyldt meget, er udlændingeområdet.
Jeg gik jo til valg på, at Danmark skal være lukket for dem, der ikke vil, og åbent for dem, der kan og vil, og altså ikke – som jeg tror en oppositionspolitiker kom til at sige fra talerstolen – åbent for dem, der vil.
Det har jeg aldrig sagt, for det her handler ikke bare om at tilgodese det danske arbejdsmarked.
Så skal man grundlæggende være velkommen, og vil man ikke det, så skal man ikke komme.
Det er sådan set min og regeringens linje, og derfor ser jeg ikke udlændingepolitik som et valg mellem at stramme eller lempe.
Det er for unuanceret, det er for sort-hvidt.
Det er jo min ambition at bevare Danmark som et harmonisk land for på den måde også at fastholde danskernes opbakning til, at Danmark også fremover skal være et åbent land.
Det er derfor, vi har lavet asylstramninger, og det er ikke antallet af dem, der er det vigtige, og hvornår man kan sætte flag i en lagkage.
Det er effekten af dem, der er vigtig.
Og effekten har været der.
Og mine regeringer har i den grad leveret med handling bag ordene.
Når fru Mette Frederiksen så i dagens debat bliver sådan lidt klemt på, om det nu kan vare ved, når oppositionen – og oppositionen til oppositionen – får flertallet efter næste valg, hvis det måtte ske, så får man at vide, at det kan man tage helt roligt, fordi mandaternes logik tæller.
Mandaternes logik tæller, siges der.
Og så kunne jeg godt have lyst til at nævne to tal, to historiske tal, og det er 137 og 45.
Hvis man ser på Folketinget i perioden 2011-2015, kan man se, at der var 137 mandater bag Venstre, Konservative folkeparti, Liberal Alliance, Dansk Folkeparti og Socialdemokratiet.
Så mandaterne var der, og skal man følge mandaternes logik, så er det jo svært at forstå det andet tal, nemlig 45.
Altså 45 lempelser med afsæt i et Folketing, hvor der var 137 mandater, som vi altså nu må forstå skal værne om udlændingepolitikken.
Det er godt nok meget indflydelse at give til et lille mindretal, men det var åbenbart kun dengang.
Fru Zenia Stampe bemærkede på Twitter, og jeg citerer:
»Fair nok, at Mette F vil basere sin udlændingepolitik på DF.
Men så skulle hun måske spørge, om de vil være støtteparti for hende.
Altså, igen: Når man har sådan nogle venner, hvad skal man så med ...
Både De Radikale og Enhedslisten har ved flere lejligheder krævet indflydelse på Socialdemokratiets udlændingepolitik, og det er vel helt naturligt.
Og derfor er det egentlig også helt naturligt, at vi heller ikke i denne debat, som er den sidste afslutningsdebat inden næste folketingsvalg, har kunnet få fru Mette Frederiksen til at give DF eller andre en egentlig garanti for en stram udlændingepolitik.
Og i den sammenhæng kunne man da godt få lyst til at nævne et tal – arh, to, tror jeg – og det skal måske så være dagens sidste tal, nemlig 14.700 og 3.500.
14.700 var antallet af asylansøgere i 2014 – det år, hvor fru Mette Frederiksen som justitsminister havde ansvaret for området.
Og 3.700 var antallet af asylansøgere sidste år – det laveste i 9 år.
Nå, men debatten i dag har ført os vidt omkring, og det gælder jo om at holde tungen lige i munden, kan man sige, og der har været mange muntre ting, man kunne gribe fat i – men lad nu det fare.
Jeg vil hellere kort her til sidst bare sige til vores nordatlantiske medlemmer, at det var rart at opleve, at der også her i dag var en meget indholdsrig debat om rigsfællesskabet.
Den falder så oven på, at vi i fredags også havde en indholdsrig debat af 6 timers varighed, og det gør til sammen, at jeg føler, at der er et oprigtigt og meget positivt engagement i rigsfællesskabet; en interesse for samarbejdet mellem vores tre lande.
Det samarbejder regeringen gerne med landsstyret om, hvis der er et ønske om det.
Sprogspørgsmålet har også fyldt en del i debatten her i dag, som det også gjorde i fredags, og jeg vil gerne understrege det, som jeg sagde i fredags, nemlig at jeg synes – og det er jo bare et venligt råd, for det er en grønlandsk beslutning – at man skal tænke sig godt om, før man fjerner dansk som det første fremmedsprog, i betragtning af at Danmark står åben for alle grønlandske unge, da der er fri og lige adgang til uddannelse.
Men jo under forudsætning af, at man har de sprogfærdigheder, der gør, at man også kan tage imod den.
Til gengæld vil jeg gerne lidt mere præcist sige til fru Aleqa Hammond, som antydede, at der skulle være dobbeltstandarder i forhold til udenlandske investeringer i Danmark og Grønland, at det kan jeg fuldstændig afvise.
Jeg er slet ikke i tvivl om, at Danmark, Grønland, Færøerne og alle mulige andre lande kan have meget godt ud af udenlandske investeringer.
Det siger sig selv, og de fleste lande tager gerne imod investeringer.
Det gælder USA, det gælder Tyskland, og der pågår i øjeblikket en debat om det i Europa, som Danmark er en del af, om indførelse af investeringsscreening.
Det er en helt nødvendig debat at have i en globaliseret verden, og den er vi også nødt til at føre rigsfællesskabet.
Det er vi nødt til at insistere på, det er et arbejde, vi har sat i gang, og det håber vi naturligvis at både Grønland og Færøerne vil engagere sig i.
Men på den anden side skal man jo ikke være bleg for, at investeringer alt afhængig af valg af samarbejdspartner også kan have udenrigspolitisk perspektiver.
Og jeg ser frem til at diskutere de her spørgsmål videre med formanden for Naalakkersuisut, når jeg mødes med ham og den færøske lagmand på Færøerne i næste måned.
Så vidt dagens debat.
Folketingets formand havde jo i går inviteret til reception i anledning af 100-året for det tredje Christiansborg.
I år er det 100 år siden, at de første kvinder blev valgt ind i Folketinget, og der skulle så gå yderligere 97 år, før Folketinget fik en kvindelig formand.
Det er jo lidt tankevækkende, men det skulle der.
Og sådan nogle historiske mærkedage som den i går er jo altid en god lejlighed til at genopfriske historiske fakta.
Og et historisk faktum – og vi kan jo nok ikke vende tilbage til det, selv om det måske kunne være interessant, aftenen er jo ung – er, at indtil 1933, var der ikke regler om taletidsbegrænsning for folketingsmedlemmer.
Der kunne man simpelt hen tale så længe, man havde lyst.
Men det har vi jo altså lagt bag os, og i respekt for det og for at sende et lille signal om, at min regering ikke bare er grøn, men at jeg også er moderne i min tilgang til tingene, agter jeg at respektere Folketingets taletidsregler og stoppe her og sige tak for debatten og tak for ordet.
Jeg ved ikke, om det er så simpelt.
Altså, jeg ved godt, hvor vi har Venstre, danskerne ved godt, hvor de har Venstre; det vidste de forud for valget i 2011 og forud for valget i 1015.
For vi har aldrig haft sådan en tradition, som man har haft i Socialdemokratiet, med at sige: Vi stikker den her kurs ud, og så holder vi et valg, og så drejer vi rundt på hælene, og så går vi den her vej.
Det har vi aldrig haft.
Altså, vi har haft en tålmodighed med, at vi ikke altid har nået vores mål i det tempo, vi gerne ville.
Og vi har haft en forståelse for, at vi på grund af parlamentariske omstændigheder har skullet krydse for at komme derhen.
Men vi er jo aldrig gået imod det, vi gik til valg på.
Det er jo det, der er den dybe skillelinje mellem den såkaldte blå og røde blok.
Ja, selvfølgelig er der da forskelle, for ellers havde det været ét parti og ikke fire partier.
Der er ét parti, der ikke er regering; respekt for det.
Men det er jo en diskussion om, hvor langt vi skal gå, hvor hurtigt vi skal gå, hvordan vi skal komme derhen.
Det er jo ikke en diskussion om, om vi overhovedet skal flytte os.
Altså, den her regering har lavet skattelettelser for 19 mia. kr.
Det kan bedre betale sig at arbejde.
Vi har det laveste antal danskere på offentlig forsørgelse, vi vel har haft i 14 år.
Folk er på vej ud af kontanthjælpssystemet, og ja, vi har strammet.
Og derfor skal folk jo ikke være i tvivl om, hvor Venstre er.
Men vi fører ikke valgkamp i dag; der er jo et år til.
Men det store spørgsmål er jo: Hvor er Socialdemokratiet?
Det var derfor, jeg sagde det der med mandaterne lige før.
Det havde Det Konservative Folkeparti også, det havde DF også.
Det var 137 mandater sammen med Socialdemokratiet.
Men der blev lavet 45 lempelser.
Altså, hvis mandaternes logik havde rådet, var det jo ikke sket.
Og hvor er garantien for, at det ikke kan ske igen?