Dina Raabjerg (KF), 2025-05-02:
Tak, formand.
Overskriften på det her forslag er, at »den danske stat, offentlige myndigheder m.v. kun skal anerkende to køn«.
Under priden i 2022 gik Ekstra Bladet på gaden og spurgte politikerne: Hvor mange køn er der?
Og der var mange politikere, som ikke kunne eller ville svare på det spørgsmål.
Men Søren Pape Poulsen kunne.
Han svarede som den første klart og tydeligt: Jeg har svært ved at forstå hele diskussionen om køn; jeg synes, der er to køn.
Mogens Jensen fra Socialdemokratiet bakkede op med svaret: I udgangspunktet er der to fysiske køn.
Peter Hummelgaard fulgte trop og svarede: Grundlæggende er der jo to biologiske køn, og så er der dem, der har kønsdysfori.
Var beslutningsforslaget stoppet ved overskriften, havde vi sagt det samme som Søren Pape Poulsen, Mogens Jensen og Peter Hummelgaard.
Men Dansk Folkeparti tager lidt rigeligt ved lære af SVM-regeringen.
Der er nemlig proppet alt muligt ind i det her forslag, så der stensikkert ikke er noget, som et parti ikke vil slå sig på.
Og det kan vi altså ikke anbefale, at man gør – medmindre selvfølgelig formålet er at sikre, at det kun er en selv, der kan se sig i teksten, men det synes vi er synd.
Det er lige så synd som det skred, der er sket i vores samfund.
For i Danmark kan og vil vi gerne rumme forskellighed.
Vi har været foran med at anerkende ægteskab mellem to køn, og vi vil gerne sikre ligestilling.
Vi vil gerne tage hånd om dem, der har det svært.
Men i stedet for at favne rummelighed er vi endt med en strømning omkring køn og identitet, der er så flydende og udfordrende, at det rykker et helt samfund i en retning, hvor vi risikerer at miste sammenhængskraften.
Des mere udenfor normerne, des mere fedt er det.
Vi ser folk, der vil skifte juridisk køn, men som nægter at acceptere, at der er to køn.
Vi ser transkvinder, der ikke ønsker adgang til, men decideret kræver at dyrke sport med biologiske kvinder.
Vi ser ordet kvinde blive skrevet ud af lovgivning og vejledninger, så kvinders tilkæmpede rettigheder bliver udfordret.
Og folk som jeg selv skal tåle at blive kaldt TERF, når jeg forsøger at gøre opmærksom på de problemer, som følger i kølvandet.
Vi ser også, at der ikke længere er en kritisk scanning af undervisningsmaterialer om køn og identitet, og at lgbt-organisationer er med til at lave decideret undervisning og være med til at lave sundhedsvejledninger, som ender med at få ideologiske præg ud over faglige.
Grænserne skrider, og det fjerner trygheden og sammenhængen i samfundet, og det forvirrer de unge, som er mest skrøbelige og psykisk udfordrede – unge, der har brug for tryghed.
Vi ser børnelæger, psykiatere og autismeforeninger, som må skrive diplomatiske, men tydeligt bekymrede høringssvar om behandling for kønsinkongruens, uden at nogen tør stoppe op og anerkende, at vi måske kan have gjort nogen uret op hertil.
Og det er ikke længere kun homoseksuelle og transkønnede, der bliver kørt over.
Også hele kvindekønnet må se sig kuet.
I Skotland har man nøjedes med at vedtage, at når der står »kvinde« i lovgivningen, mener man biologisk kvinde, og så forsøger man at håndtere lgbt-rettigheder særskilt.
Og i hele Storbritannien har man stoppet hormonbehandling af børn i anerkendelse af, at behandlingen var gået galt.
Men i Danmark er modet svigtet.
Vil vi ende som USA, hvor pendulet svinger og rammer os i nakken, så rummeligheden forsvinder?
Eller vil vi gøre som Skotland og prøve at genfinde balancen?
Det håber vi at vi har modet til.
Og med de ord støtter vi hverken op om beslutningsforslaget her eller ej, så det bliver et hverken-eller.