Jakob Engel-Schmidt (M), 2023-05-25:
Tak for det, formand.
Tak for debatten, alle sammen.
Jeg ved, at der er mange i kulturlivet, der ser med, og jeg ved, at det har ligget mange på sinde, hvordan den første kulturpolitiske redegørelse i 25 år blev formuleret.
Tak til jer, mine kollegaer, for jeres mange gode indlæg.
Jeg vender tilbage, som jeg har for vane, og forsøger at besvare flere af spørgsmålene og flere af betragtningerne undervejs, og jeg ser frem til en god debat.
Nu har vi jo kun brugt lidt over 3 timer, så jeg tænker, der er rig mulighed for at bruge de næste 3 timer på en omgang mere.
Jeg hørte ude i galleriet, at der var nogen, der allerede nu forberedte sig på sådan en seance – men spøg til side.
Det er 25 år siden, der sidste gang blev fremlagt en kulturpolitisk redegørelse.
Det var i 1997, 8 år efter Murens fald, i en tid, hvor mange mente, at verden nu gik en lysere og en mere fredfyldt fremtid i møde.
Hvis man kigger ned i den seneste redegørelse, kan man se, at der er to ting, der i hvert fald ikke står noget om.
Den første er krig i Europa, og den anden er techgiganterne.
Ordet digital er nævnt en enkelt gang, og det er i øvrigt i et afsnit omkring forskningsbibliotekerne.
Ordene internet, gaming og kunstig intelligens er slet ikke nævnt, overhovedet.
Det er ordet trivsel heller ikke.
Ergo er der sket rigtig meget på de 25 år.
Verden ser mildest talt anderledes ud.
Ukraines hovedstad, Kyiv, ligger i ruiner, det vil sige ikke hele byen, men noget af den, og den ligger 3 timers flyvetur fra København.
Når jeg dvæler ved det, er det, fordi Ruslands grusomme invasion af Ukraine efterlader et spor af vold, død og ødelæggelse, og når vi tænder for nyhederne, ser vi billeder af udbombede bydele og får beretninger fra det ukrainske folk, som kæmper for deres land, deres fred, deres territorium, men også deres kultur.
For vi hører, hvordan Putin har rettet sit sigtekorn mod det ukrainske folks kulturarv, folkets identitet og sjæl.
Nogle af jer husker måske, ligesom jeg gør, billederne fra teatret i Mariupol, der blev tilintetgjort i Putins bomberegn.
Teatret er ikke det eneste eksempel.
UNESCO melder om, at mere end 250 kulturelle steder enten er blevet helt eller delvis ødelagt i Ukraine.
Russerne går helt bevidst efter at plyndre museerne, smadre kulturarven, undertrykke sproget og kidnappe børnene.
Det gælder alt det, der medvirker til at binde et folk sammen i forhold til identitet, kulturel arv og samhørighed.
Det er egentlig den indflyvning, der ligger til grund for, at jeg syntes, at det sammen med kollegaerne i Kulturministeriet og sammen med jer var vigtigt have en debat og lave en ny kulturpolitisk redegørelse.
For i en tid, hvor så meget er i opbrud, er det måske relevant at svare på spørgsmålet: Er vi i Danmark tilstrækkeligt bevidste om værdien af vores kulturliv, ikke kun eksternt, men også i forhold til interne faktorer?
Har vi taget det for givet?
Har vi tænkt om kulturlivet, at det var der alligevel, og at det politisk set måske er krymlet på toppen af kagen og ikke det, der som formen holder det hele sammen?
Det tror jeg måske nok, og det tror jeg også selv jeg har gjort.
I lyset af de internationale begivenheder, der foregår rundt omkring os, var det egentlig den erkendelse, der var min motivation til at starte skriveriet på den kulturpolitiske redegørelse.
Det er blevet forstærket yderligere af alt det, vi har været igennem med coronapandemien.
I kan garanteret huske et par år tilbage, ligesom jeg kan.
Folk begyndte at synge på altaner, løbe sammen ude i det fri og møde hinanden til møder i parken, men alt det, vi opfattede som fuldstændig naturligt at være sammen omkring, var pludselig forsvundet.
Vi gjorde, hvad vi kunne, men fællesskabet manglede i meget vid udstrækning.
De to ting kombineret giver anledning til at genoverveje, om vi gør nok for vores kulturliv, og om kulturlivet har den politiske kurs, det bør have på Christiansborg og ude omkring os i den virkelige verden.