Martin Geertsen (V), 2021-03-26:
Tak for det, og tak til hr. Per Larsen for at rejse en i øvrigt altid meget, meget væsentlig drøftelse af almen praksis og forholdene i almen praksis.
Hvis vi nu hæver os lidt op i helikopteren – og det er ikke, fordi jeg ikke synes, at alle andre ikke også har hævet sig op i helikopteren, men nu gør jeg det så bare igen – så synes jeg jo, at når man indleder den her type af debatter, er det meget interessant også at stille sig selv spørgsmålet: Hvorfor er det nu lige, vi har et forholdsvis stærkt nært sundhedsvæsen i Danmark?
Det er der i hvert fald mindst to gode grunde til.
For det første er det, fordi vi ønsker, at det, der kan klares i det nære sundhedsvæsen – og i det her tilfælde jo altså i almen praksis – skal kunne klares i det nære sundhedsvæsen.
Altså, kan den enkelte patient udredes og behandles hos lægen i almen praksis, er det da det, der skal ske.
For det andet er det, fordi almen praksis udgør en uvurderlig indgang til det øvrige sundhedsvæsen.
Det er vores praktiserende læge, som i al væsentlighed henviser os videre i sundhedsvæsenet, hvis det er det, der skal til for den enkelte patient.
Så hovedopgaven for os politikere, i hvert fald som jeg ser det, er at sørge for, at vi – i mangel af et bedre ord – har en bagvedliggende organisatorisk indretning, der kan imødekomme danskernes ønske om at kunne komme til læge, når det er nødvendigt; at man kan komme til læge uden for lang ventetid; at det kan ske, når man har tid til det som patient.
Og som noget meget væsentligt tror jeg i den her anledning, at man har adgang til en læge, uanset hvor i landet man bor.
Langt de fleste steder i landet fungerer det jo, om jeg så må sige, på traditionel vis, ved at en læge har et såkaldt ydernummer og et fast antal patienter og selv driver sin egen lille virksomhed, sin egen praksis.
Det kan også være, at lægen driver sin praksis i samarbejde med andre i et lægehus efter nogenlunde samme opskrift.
Så langt, så godt.
Tilbage i 2013 – og andre ordførere har jo været inde på det – lavede Venstre i forbindelse med den daværende S-ledede regerings indgreb i konflikten mellem Danske Regioner og PLO så en politisk aftale om at føje nogle yderligere håndtag til sikringen af lægedækningen i Danmark.
Bl.a. introducerede vi, at såfremt et ydernummer eller en praksis, om man vil, ikke kan besættes af en traditionel PLO-læge, skal ydernummeret sendes i udbud blandt andre private leverandører, og lykkes det ikke, kan regionen tage over og selv drive klinikken.
Og så er det nogle gange, at Socialdemokraterne og vi skændes lidt om, hvad vi synes er den fedeste model – om det er regionsklinikker, eller om det er udbudsklinikker – men det var det, vi aftalte.
Vi blev så også enige med den daværende regering om, at det var en god idé at gøre det muligt for praksislæger at eje helt op til seks ydernumre, altså i princippet seks praksisser; igen for at sikre, at der er så mange værktøjer i værktøjskassen som muligt med henblik på at sikre lægedækning i hele landet.
Vi står i Venstre stadig 110 pct. bag hovedtrækkene i de aftaler, vi dengang, tilbage i 2013, lavede med Socialdemokraterne og for den sags skyld De Radikale og SF.
Nuvel.
I nogle tilfælde ser man så – og, som jeg forstår det, især i de tilfælde, hvor en praktiserende læge ejer flere ydernumre – at man så engagerer en af de andre private leverandører på markedet til at stå for eksempelvis it, personale, vedligeholdelse af bygninger, hvad ved jeg, og andre praktiske spørgsmål.
Jeg forstår så det konservative forslag derhen, at det, der så er problemet, er, når den praktiserende læge ikke har en daglig patientkontakt – altså vedkommende, der ejer ydernummeret – men kun optræder som stråmand og sidder derhjemme, eller hvor vedkommende nu sidder henne.
Det er det, der er problemet, og det kan jeg godt forstå, hvis det altså er en såkaldt stråmand.
Jeg skal være helt ærlig og sige, at jeg ikke har set sådan en autoritativ undersøgelse eller på anden vis tilkendegivelse af, om det er et problem, og i givet fald hvor stort problemet er i virkelighedens verden.
Under alle omstændigheder synes vi i Venstre, at det er en god idé, så der ikke opstår nogen som helst former for misforståelser, at man får skærpet kravene om tilstedeværelse i klinikken, når man som praktiserende læge ejer et ydernummer, og i det tilfælde, hvor man ejer flere ydernumre, skal man have tilstedeværelse og primært virke i en af de klinikker, man ejer.
Jeg tror, at vi så også i lighedsgrundsætningens navn skal sige, at uanset hvordan det administrative eller organisatoriske setup er, skal eventuelle nye regler om tilstedeværelse så gælde, uanset om man som praktiserende læge indgår i en partnerskabsmodel, eller om man driver sin praksis eller sine praksisser på sådan mere traditionel vis.
Tilstedeværelse må jo siges at være vigtigt, uanset hvordan klinikken eller klinikkerne er drevet.
Jeg skal bare spørge om, hvor mange stråmandsklinikker der er i Danmark.