Charlotte Broman Mølbæk (SF), 2024-05-15:
Forslaget, som SF fremsætter her i dag, handler ikke om, at der skal ske flere udredninger.
Tværtimod kan det her faktisk være noget af det, der kan være med til at forebygge alle de udredninger, vi har.
Det skal heller ikke stå i stedet for, at vi sætter pædagogik ind i folkeskolen, og at vi skaber nogle rammer i folkeskolen og i daginstitutionerne, som mange flere kan trives i – både de større rammer og de mindre rammer, for behovene er mange, og de er forskellige.
Sådan som vi har gjort det lige nu, bliver rammerne smallere og smallere, og det er klart, at det genererer flere og flere, som får det rigtig dårligt.
Der er ingen tvivl om, at der har Radikales ordfører da en pointe i, at det er de her rammer, som det er vigtigt at vi også arbejder med.
Men vi er simpelt hen ikke enige i, at det er lig med, at det bliver taget fra den almene undervisning.
Det kommer an på, hvordan man planlægger sit budget.
Ude i kommunerne vælger man jo selv, hvordan man sætter budgetrammerne, og det er klart, at hvis man laver en fast ramme omkring skolen og udgifterne til de her specialskolebørn stiger, så er der mindre på den anden konto.
Men det er altså et politisk valg.
Det er i øvrigt en new public management-metode, man bruger for at skabe nogle økonomiske incitamenter.
Det er i hvert fald ikke noget af det, der er særlig godt for børnene, og det er ikke på børnenes side.
Men før i tiden havde man faktisk rammen på de her børn, der havde ekstra behov, udover og for sig selv.
Og så tog man politisk set stilling til det hen ad vejen for at se på: Hov, hvorfor løber det af sporet her?
Hvad er det, vi skal have af forskellige andre typer skoletilbud eller andre indsatser?
Men nu har man et knaphedsmantra over det hele, hvor det simpelt hen skal handle om, at vi skal gå i nul.
Og det er jo det, der betyder, at skolelederne derude så kan sidde og sige: Vi har ikke penge i indeværende budgetår til at hjælpe lige præcis det her barn; det her barn må bare vente.
Jeg har arbejdet med familiebehandling i 7-8 år, og jeg har mødt rigtig mange af de her børn, hvis sager er kommet ind på bordet, efter de har været væk fra skolen i 1, 2, 3 år, og hvor man ikke har gjort noget; hvor man bare har ladet stå til.
Det er klart, at vi også skal arbejde på den lange bane.
Men for os at se i SF
er der flere spor i det her, og det betyder, at vi også synes, at hele psykiatrien naturligvis skal opgraderes, og det gælder også de her lettilgængelige tilbud, der både kombinerer det ene og det andet.
For der er nogle, der absolut har behov for et individuelt tilbud, når det er gået helt galt.
Hvis ikke vi tager os af det, efterlader vi de mange børn og unge, som er efterladt i dag, hvis historier min indbakke bugner med lige nu, og som knuser hjertet, når man læser, hvad det er for nogle børn, der sidder derhjemme og føler, at de overhovedet ingenting kan i den her verden, og hvis familier føler sig fuldstændig magtesløse, fordi de ikke har fået hjælp til det.
Det er det problem, vi gerne vil løse.
Og så tror vi faktisk på, at hvis vi laver de her dybere investeringer i både psykiatrien, folkeskolen og daginstitutionerne, og teamer dem op med stærk uddannelse, specialiseret viden osv., så kan man med tiden minimere det antal.
Men man kommer aldrig udenom, at der altid vil være nogle børn og unge, som reagerer.
Det kan også være et pludseligt dødsfald i familien, det kan være skilsmisser og alle mulige andre ting, der foregår i en familie, som lige pludselig trænger sig på, og som man har brug for hjælp til at håndtere.
Så det her forslag er i virkeligheden baseret på at håndtere et problem, vi har lige nu og her.
Vi har et system, og det tager lang tid at rette op på de problemer, vi har med systemet.
Og de aftaler, vi har lavet indtil nu, kommer ikke til at redde det hele; det er jeg ked af at sige.
Så jeg synes, at vi i stedet for bør kigge på, hvad det så er, vi kan gøre for at hjælpe de børn, der er lige nu og her.
Det føler vi os voldsomt forpligtet på.
Vi har peget på PPR i det her forslag, og det er, fordi PPR er derude tæt på skolerne og på borgerne.
Og jeg vil sige: Jeg er ikke helt enig med ministeren i, at PPR ikke laver en masse forskellige indsatser.
De har også nogle behandlingsindsatser, og en stor del af det fagpersonale, der arbejder i PPR, vil faktisk rigtig gerne bruge deres faglighed meget mere, end de gør i dag.
Nu bruger de meget af deres tid på eksempelvis PPV'er, i stedet for at de kan gå ud at lave den her direkte, håndholdte hjælp, som de jo i virkeligheden også er uddannet til.
Der tror jeg, vi i virkeligheden kunne bruge ressourcerne meget bedre, også i PPR.
Og som jeg også har sagt – og jeg kommer til at gentage mig selv – er det netop at forebygge, at de her børn får nogle meget mere alvorlige trivselsproblematikker, hvilket vi ser sker i dag.