Mai Mercado (KF), 2017-05-30:
Tak, og tak for ordet.
I B 149 her bliver det foreslået, at regeringen skal styrke den kommunale sagsbehandling på handicapområdet.
Det skal ske ved, at der senest den 1. januar 2018 skal fremsættes et lovforslag, som kan bemyndige Ankestyrelsen til at forpligtige kommuner med høj omgørelsesprocenter i handicapsager til at indgå i udviklings- eller rådgivningsforløb med taskforcen på handicapområdet.
Desuden skal der seneste den 1. januar næste år være udviklet metodiske redskaber, der skal gøre det muligt at måle kvaliteten af sagsbehandlingen på handicapområdet i landets 98 kommuner.
I dag er det frivilligt for den enkelte kommune, om den vil søge om et taskforceforløb, og der findes heller ikke specifikke metodiske redskaber til at måle kvaliteten af sagsbehandlingen.
For det er jo indiskutabelt, at jo højere kvaliteten i kommunens sagsbehandling er, jo mere føler man som borger også, at ens retssikkerhed bliver tilgodeset, og jo større bliver også tilliden mellem borgere og kommune.
Vi er sådan set også helt enige i, at taskforcen er med til at styrke sagsbehandlingen på handicapområdet til gavn for både borgere og kommuner.
Men for os er det afgørende, at det er frivilligt for den enkelte kommune, hvilke metoder den ønsker at bruge for at sikre kvalitet i sagsbehandlingen.
Det gælder også brug af taskforcen, og det bør altså være op til den enkelte kommune, om den vil søge om at indgå i et taskforceforløb.
For det første er borgerperspektivet vigtigt, for omlægninger vil i sidste ende give en bedre kvalitet i sagsbehandlingen, og det mener jeg ikke at en tvungen taskforce kan føre til.
Endvidere er et taskforceforløb også baseret på et tæt og fortroligt samarbejde mellem taskforcen og kommunen, og det er min klare overbevisning, at vigtige omlægningsprocesser af en kommunes sagsbehandling, kun kan få den ønskede effekt, hvis de er forankrede lokalt.
Derfor bliver det så afgørende, at kommunen bakker helhjertet op om et taskforceforløb, og at alle centrale aktører lige fra borgmester til den enkelte sagsbehandler har ejerskab til omlægningerne og kan forstå og bakker op om de forandringer, der sker.
Det forudsætter, at den enkelte kommune selv og på frivillig basis går fuldt og helt ind i samarbejdet med et oprigtigt ønske om at lave om på tingene.
Vi ønsker derfor ikke at indføre bestemmelser, som det foreslås med B 149, som giver Ankestyrelsen mulighed for at pålægge en kommune med høj omgørelsesprocent et pligtmæssigt taskforceforløb – og en høj omgørelsesprocent kan i øvrigt være mange ting.
Og det har jeg meget svært ved at se der kan komme noget godt ud af, ikke mindst for borgerne.
Når det er sagt, er det selvfølgelig også vigtigt for mig at understrege, at det selvfølgelig kan være aktuelt at gå i dialog, og det kan også være aktuelt at opfordre en bestemt kommune til at søge et taskforceforløb, hvis der har vist sig udfordringer omkring kvaliteten i sagsbehandlingen.
Det har jeg selv gjort, senest i forhold til Jammerbugt Kommune, som jo selv valgte at søge et taskforceforløb, og i går så vi det med Københavns Kommune, som også selv har valgt at søge et taskforceforløb; endda inden nogen kom ud og mindede om, at det kunne være en god idé.
Men i sidste ende bør det være frivilligt for kommunerne at søge den form for hjælp eller ej, og jeg er f.eks. sikker på, at Jammerbugt Kommune får det bedst mulige afsæt for et godt og virksomt taskforceforløb, netop fordi de ansvarlige politikere og de administrative ledere i kommunen selv har valgt at gå helhjertet ind i den her proces.
Erfaringerne fra de lange forløb, som allerede er gennemført, er rigtig gode.
Eksempelvis fortæller Middelfart Kommune, at samarbejdet med taskforcen har styrket det faglige arbejde med sagsbehandlingen.
Det har ført til nye procedurer på en række områder, og det er både internt og i forhold til samarbejdet mellem forvaltningerne.
Endelig har forløbet også øget medarbejdernes faglige stolthed og først og fremmest trivslen og fastholdelsen af medarbejdere.
Så der er helt bestemt rigtig gode perspektiver i at få flere kommuner igennem de lange taskforceforløb.
Jeg tror bare på, at hvis man skal generere en tilstrækkelig grad af forandring, så skal det se ad frivillighedens vej for at sikre ejerskab og motivation hos de ledere og medarbejdere, som skal drive den positive udvikling og være forandringsagenter ude i kommunerne.
Det vil faktisk være rigtig ærgerligt, for der er tale om nogle ret fine muligheder, som både hver for sig, men også i samspil med hinanden, kan give et rigtig godt løft i kvaliteten af sagsbehandlingen i en kommune.
Der er også VISO, der både yder gratis vejledende specialrådgivning til kommuner og borgere og bistår kommunerne med gratis vejledende udredning i komplicerede enkeltsager.
Og det er både på det sociale område og på specialundervisningsområdet.
VISO laver også opsamling samt videreudvikler og videreformidler viden til gavn for kommunerne.
VISO er således en stærk støttefunktion for kommunerne i de meget komplicerede sager.
Mange kommuner understøtter kvaliteten af sagsbehandlingen med voksenudredningsmetoden, som bl.a. bidrager til at sikre en vis systematik i sagsbehandlingen.
I forhold til den anden del af B 149 mener regeringen ikke, at det kan lade sig gøre at udvikle et metodisk redskab, som gør det muligt at måle kvaliteten af sagsbehandlingen på tværs af alle 98 kommuner.
Ifølge serviceloven er sagsbehandling jo netop kendetegnet ved at være en individuel vurdering.
Det er skønsmæssige afgørelser, som træffes efter konkrete og individuelle vurderinger i hver eneste sag, og sådan skal det også være.
Det gør i meget høj grad, at det er svært for ikke at sige umuligt at sammenligne på tværs.
For den konkrete og individuelle vurdering gør, at to sager i to forskellige kommuner om f.eks. BPA, som umiddelbart ser ens ud, alligevel er forskellige og dermed også skal sagsbehandles forskelligt.
Og det vil kunne få katastrofale konsekvenser for borgeren, hvis man pludselig ændrer sagsgangen, fordi man ser en tendens på tværs, som man forsøger at løbe efter, hvor det så simpelt hen ikke giver mening for borgeren.
Men i regeringen har vi naturligvis et stort fokus på, om kommunerne sagsbehandler godt nok i første omgang.
De seneste tal fra Ankestyrelsen viser, at op mod en tredjedel af klagesagerne på det sociale område omgøres.
Det tror jeg egentlig at alle os her i dag og hele Socialudvalget er enige i ikke er godt nok.
Jeg har derfor taget initiativ til, at der hvert år offentliggøres et Danmarkskort, så alle kan følge med i, hvor mange sager de enkelte kommuner får ændret af Ankestyrelsen på socialområdet generelt og på børnehandicapområdet.
Det er et initiativ, som jeg har valgt at kalde en tørresnor.
På den måde kan man som borger sammenligne kommunerne, og den enkelte kommune kan også sammenligne sig selv med andre kommuner.
Og forhåbentlig kan det også være med til at spidde nogle myter derude, simpelt hen fordi intentionen også er at få et bedre datagrundlag, så vi kan se, hvad der ligger bag det høje antal omgørelser.
Så tørresnoren skal medvirke til, at kommuner, der har behov for det, tager initiativer til at forbedre kvaliteten af sagsbehandlingen.
For at opsummere vil jeg sige, at regeringen mener, at kvaliteten af kommunernes sagsbehandling bedst styrkes ad frivillighedens vej, for uden lokalt ejerskab til forandringsprocesser ser vi det som vanskeligt at få rykket noget, som i sidste ende kommer til at være til gavn for borgeren.
Vi ønsker derfor ikke at indføre bestemmelser om pligtmæssige taskforceforløb på handicapområdet, og vi er også bekymret for, hvad det kommer til at betyde i forhold til spørgsmålet om, hvordan sådan en ordning skal gøres tvungen.
Vi mener heller ikke, det er muligt at lave et metodisk redskab til måling af kvaliteten i sagsbehandlingen på tværs af kommuner.
For dertil er afgørelserne efter serviceloven ganske enkelt for skønsprægede, og det skal de sådan set også være; det er det, der er meningen.
På den baggrunden kan regeringen ikke støtte forslaget.