Nick Hækkerup (S), 2021-04-20:
Tak til forslagsstillerne for at have fremsat beslutningsforslaget.
Jeg vil begynde med at sige, at jeg har stor forståelse for motiverne bag forslaget.
Det er afgørende for mig og for regeringen, at ofre for forbrydelser føler sig retfærdigt behandlet, og det er vigtigt, at ofre for forbrydelser får genoprejsning, så de kan komme videre med deres liv.
Det indebærer, at den skadelidte kan nøjes med at anmelde sin skade til Erstatningsnævnet.
Når skaden så er anmeldt, vil det være op til nævnet at oplyse sagen og afgøre, hvilke krav skaden må give anledning til.
I dag er det sådan, at den skadelidte selv skal ansøge om erstatning, post for post og periode for periode, for alle de krav, der måtte være opstået i forbindelse med en forbrydelse.
Det er så det, man kalder et ansøgningsprincip i modsætning til anmeldelsesprincippet.
Det gælder bl.a. for arbejdsskader og for patientskader, hvor der kan søges erstatning ved henholdsvis Arbejdsmarkedets Erhvervssikring og Patienterstatningen.
Men ordningerne kan ikke sammenlignes direkte med offererstatningssystemet og dermed med Erstatningsnævnet.
Offererstatningssystemet er et særligt system, hvor anvendelsesområdet særlig angår erstatning og godtgørelse for personskade, som er sket ved straffelovsovertrædelser.
Skadelidtes krav mod skadevolderen skal derfor som udgangspunkt gøres gældende under straffesagen mod skadevolderen.
Det er domstolene, der i første række tager stilling til de krav på erstatning og godtgørelse, der måtte være i forbindelse med straffelovsovertrædelsen.
Hvis skadevolderen herefter skal betale erstatning og betingelserne i offererstatningsloven er opfyldt, har skadelidte et retskrav på erstatning og godtgørelse fra staten.
Det betyder, at skadelidte kan ansøge om sine krav på erstatning og godtgørelse hos Erstatningsnævnet, hvis skadevolderen ikke selv betaler.
Selv om skadevolderen bliver frifundet ved retten, eller hvis skadevolderen er ukendt, kan den forurettede alligevel søge om erstatning ved nævnet.
Så er der også de krav, der ikke kan opgøres, når straffesagen behandles.
Her kan skadelidte ansøge om erstatning ved nævnet, som så behandler sagen.
Altså, hvis man f.eks. har en skade, der udvikler sig, hvor den endelige udvikling af skaden ikke er sket i forbindelse med retssagen, vil man kunne rejse kravet efterfølgende.
Offererstatningsordningen er altså en civilretlig ordning, og staten fører ikke sagen på vegne af skadelidte mod skadevolderen, men populært sagt kan man sige, at staten lægger pengene ud for skadevolderen, sådan at den skadelidte ikke kommer til at stå i en situation, hvor der er blevet begået en forbrydelse mod en, og der er en skadevolder, men man kan ikke få pengene ud af vedkommende.
Så siger vi: Jamen så lægger fællesskabet pengene ud, så du kan få din erstatning, og så søger vi at få pengene ind fra skadevolderen.
Det betyder, at staten jo så indtræder i skadelidtes krav mod skadevolderen.
Som reglerne er i dag, behandles, som jeg sagde, sager ved Erstatningsnævnet efter et ansøgningsprincip, og det betyder, at man selv som skadelidt skal ansøge om de krav på erstatning og godtgørelse, man måtte have.
Erstatningsnævnet vil efter den praksis, som gælder i øjeblikket, opfordre en ansøger til at fremsætte yderligere erstatningskrav ved nævnet, når de sidder med sagen og synes, at det her er nærliggende, at ansøgeren er berettiget til yderligere erstatning eller til mere godtgørelse.
Men nævnet rejser ikke af egen drift spørgsmålet, om der kunne tænkes at være yderligere krav, som ansøgeren ønsker at gøre gældende, hvis der ikke er oplysninger, der gør det nærliggende.