Jakob Ellemann-Jensen (V), 2016-10-06:
Tak for det, formand.
Der er nogle ambitioner, der er gode; der er nogle ambitioner, der er dårlige; der er nogle ambitioner, der er politiske; og der er ambitioner, der er personlige, og så er der nok nogle ambitioner, som er mere, skal vi sige ædle end andre.
Jeg ved godt, at vi kan være uenige herinde om, hvilke ambitioner der falder i hvilken kategori, men jeg tror egentlig, vi kan blive enige om, at politik i meget vid udstrækning handler om at have ambitioner og helst på Danmarks vegne.
Vi lever i en lidt underlig tid.
For det meste går det egentlig ganske godt her i Danmark, og danskerne som flest har det bedre nu end nogen sinde før.
Men fremskridt er ikke nogen naturlov, og for første gang i 200 år er der en reel risiko for, at vores børn bliver fattigere, end vi selv var, og end vi selv er – ikke kun i kroner og øre, for fattigdom kan ikke gøres op i penge alene.
Det er i grunden langt værre.
For første gang i 200 år risikerer vi at give et Danmark videre til vores børn, hvor de får færre og dårligere muligheder for at skabe sig et godt liv, end vi selv fik.
Det vil være et tilbageskridt for hele civilisationen, og det må ikke ske.
Vi vil give et stærkere og rigere Danmark med flere muligheder videre end det, vi selv havde.
Vi vil fremtidssikre Danmark, ikke blot frem til næste valg, men frem til næste generation, og regeringens helhedsplan gør netop det, samtidig med at vi løser de bundne opgaver: de opgaver, der skal løses, uanset hvilken regering der sidder hernede.
Helhedsplanen er en mulighed for at gøre gode tider bedre, men den er jo ikke et krav.
Vil Danmark bestå uden en helhedsplan?
Ja, det vil det, men det har en pris at sige blankt nej.
Prisen er et fattigere Danmark med færre muligheder for os selv og for vores børn.
Prisen er et årligt rådighedsbeløb, som er 15.000 kr. lavere for en typisk dansk familie.
Prisen er det moralske problem, der ligger i, at der for nogle ikke er en mærkbar økonomisk gevinst ved at arbejde frem for at blive forsørget.
Prisen er færre arbejdspladser.
Prisen er 27 mia. færre kr. til investeringer i infrastruktur.
Og prisen er en manglende mulighed for at lægge til side til dårligere tider, så vi har noget at stå imod med.
Prisen er, at vi må lægge vores ambitioner for Danmark på hylden.
Jeg tror, at det vil være gavnligt lige at gå et par af de her punkter igennem sådan trin for trin for at spare noget tid og måske også skabe rum til at tale lidt om ambitionerne i den her debat, der følger.
Så hvad med uligheden?
Ja, den stiger, men det er ikke meget.
Og betyder lidt større ulighed i verdens mest lige land, at vi skal opgive vores ambition om et stærkere, om et rigere Danmark?
Kan det komme bag på nogen, at vi bliver lidt mindre lige, hvis det bedre kan betale sig at arbejde, som var det, Venstre gik til valg på?
Gjorde Socialdemokraterne Danmark til et dårligt land med skattereformen, fordi den øgede uligheden ved at give topskattelettelser?
Smadrede Socialdemokraterne velfærdssamfundet med en kontanthjælpsreform, en SU-reform og en vækstpakke, som alle øgede uligheden?
Nej, det gjorde de ikke.
For en ting er sikkert: Hvis Danmark bliver fattigere, er det altid de svageste, der kommer til at betale prisen.
Derfor er jeg jo enig med Socialdemokraternes tidligere formand, fru Helle Thorning-Schmidt, da hun sagde, at man skal være meget varsom med at drage meget store konklusioner på baggrund af udsving i Ginikoefficienten – ja, jeg kommer helt til at savne hende.
Men hvad så med klimaet?
Ja, hvad så med klimaet?
Skal man tro de kritiske røster, vil Danmark jo nærmest blive forvandlet til en grå og gold kulfyret mark, hvis helhedsplanen gennemføres.
Men da Venstre var med til at lave energiaftalen i 2012, sagde hr. Martin Lidegaard, som dengang var energi- og klimaminister, at aftalen var det bredeste, det grønneste og det længstvarende energiforlig nogen sinde i Danmark.
Og faktum er, at det på alle væsentlige parametre er gået hurtigere med den grønne omstilling, end vi forventede.
Altså: Det grønneste energiforlig nogen sinde, og vi er foran forventningerne, for vi er endnu grønnere end det grønneste.
Er det ikke vidunderligt?
Hvad så med de overførselsindkomstmodtagere, som får færre penge, end de ellers ville have fået, i 2024 og 2025.
Og det kan man ikke tillade sig ifølge den socialdemokratiske finansordfører, hr. Benny Engelbrecht, der i starten af september lod harmen flyde frit og proklamerede til en journalist, der gad at skrive det ned: Jeg synes, det er meget usympatisk, at man tager penge fra langtidsledige og folk på overførselsindkomster for at bruge dem på skattelettelser.
Og undskyld mig, men jeg synes, at det er lige et nummer for stramt.
For hvordan var det nu at hr. Benny Engelbrecht og kompagni selvfinansierede deres skattereform?
Jo, det var på den samme måde, bare fire gange.
Her er det så Socialdemokraternes politik, at det er helt okay at regulere lidt mindre på overførslerne i 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 og 2023.
Men i 2024 og 2025 er det meget usympatisk.
Helt ærligt: Det hverken kan eller skal man tage spor seriøst.
Vær nu med, og spil lidt bold i stedet for det her pjat.
Men hvad så med de ældre?
var folkepensionsalderen 67 år.
Vi har foreslået, at vi justerer den lidt tidligere, end vi ellers har aftalt med bl.a. Socialdemokraterne, med ½ år, så den bliver 67½ år i 2025, for folk lever heldigvis længere, og på den her måde kan vi leve op til vores løfte om, at folk kan se frem til ca. 14½ år på pension i gennemsnit; 180 dage minus weekender og ferie og selvfølgelig med mulighed for at gå fra tidligere til dem, der ikke kan arbejde.
Jeg kunne knytte mange flere ord til det, og jeg tager gerne debatten sådan punkt for punkt og flere til, for jeg vil gerne stå på mål for den her helhedsplan.
Og jeg er ærlig talt stolt af at repræsentere et parti, som har fremlagt en sammenhængende plan med ambitioner for Danmark.
Det er både nemt, og det er fristende at kritisere.
Det er langt vanskeligere at komme med konstruktive og ambitiøse indspark.
Men jeg havde alligevel ikke forestillet mig, at vi kunne ende her i en situation, hvor så mange partier, herunder Danmarks p.t. største parti, vil lade opposition gå forud for ambition – en situation, hvor vi ikke blot er uenige om vejen mod målet, men også om, om vi i det hele taget skal sætte os et mål.
Det kan jeg ikke erindre at jeg har oplevet tidligere.
Hvis man ikke ønsker at gøre Danmark rigere, jamen så sig det dog.
Hvorfor gå og putte med det?
Tak for ordet.