Martin Lidegaard (RV), 2022-04-08:
Først og fremmest tusind tak til SF's ordfører for at bytte plads med mig, sådan at jeg også kan nå over til nogle forhandlinger i Finansministeriet.
Der er en tid før og en tid efter den 24. februar 2022.
Hvis der er én ting, jeg tror forener alle partier i det her Folketing, uanset hvad vi mener der skal stemmes den 1. juni, så er det forfærdelsen over, hvad der foregår, og at det kan foregå i det 21. århundrede på europæisk jord.
Det store spørgsmål er selvfølgelig – og det er så til gengæld det, vi har til diskussion – om det er noget, der ændrer så grundlæggende på den europæiske sikkerhedsarkitektur, at vi også kommer til at skulle tilpasse vores politik på nogle afgørende områder, herunder når det handler om det danske forsvarsforbehold i EU.
Det er ikke nogen hemmelighed, at det mener vi i Radikale Venstre at det gør, og at der var en tid før og en tid efter den 24. februar 2022.
På tre områder mener vi at vi kommer til at gentænke den sikkerhedsarkitektur, vi har haft, og alle tre peger i retning af, at Danmark ikke er tjent med det forbehold, vi har over for EU's forsvarssamarbejde.
Det første er, at vi er nødt til at styrke NATO og i særdeleshed NATO's europæiske ben, heraf jo også beslutningen om at øge det danske forsvarsbudget, men også erkendelsen af, at når Tyskland tager det historiske skridt, Tyskland har taget, så har vi en ny europæisk akse på vej, som man kun kan skimte de første konturer af, men som bliver, tror jeg, i en trekant mellem Tyskland, Frankrig og Polen i forhold til simpelt hen at sikre en større mulighed for at kunne forsvare os selv og vores territoriale integritet i alle europæiske EU-lande og ikke-EU-lande.
Det andet, der er ændret, er så det, man kunne kalde behovet for at samtænke vores forsvarspolitik med andre sikkerhedspolitiske områder.
Det bliver sværere at skille forsvars- og sikkerhedspolitik vil jeg sige for også at tappe ind i den diskussion, som fru Pernille Vermund startede.
Altså, det er i min optik lige så afgørende at sørge for at gøre os fri af fossile brændsler i Europa, som det er at opruste militært.
Det at forsyne fjenden med milliarder og atter milliarder af euro gennem vores import af olie, kul og gas er lige så ødelæggende for vores forsvarsevne som det ikke at tage truslen alvorligt og det ikke selv at gøre sig klar til at kunne forsvare sig.
Derfor vil EU's forsvarspolitik, energipolitik, økonomiske handelspolitik, teknologipolitik, udviklingspolitik, udenrigspolitik og migrationspolitik skulle tænkes meget mere sammen i fremtiden, end vi har været vant til.
Vi kan ikke håndtere terrortrusler fra det nordlige Afrika uden at tænke både udviklingsbistand og handelspolitik ind i forhold til de lande, så vi kan løfte dem, og selvfølgelig også, når det er nødvendigt, militære indsatser, også selv om vi både har haft gode og dårlige erfaringer med dem.
Det samme gælder pirateri, migration fra Mellemøsten osv. osv.
Det handler om samtænkning.
Den tredje større forandring er så, at Europa også skal kunne rykke selv i vores nærområder.
På Vestbalkan, i Mellemøsten og i det nordlige Afrika forventer USA at vi tager et større ansvar selv, og det gør de med rette, og det er også i vores egen interesse at tage det ansvar på os.
Det er vores nærområder, og alle steder kræves der kombinerede indsatser.
Nogle gange er det forsvaret, andre gange er det udviklingsbistand, og andre gange igen er det andre former for partnerskaber.
Ofte er det en kombination.
Det simrer desværre i Bosnien, det simrer i Moldova og Georgien, det simrer i Sahel, det nordlige Afrika, og der er fuld krig i Syrien og Yemen.
Noget vil forhåbentlig blive med USA, men det, der også er en ny faktor, er, at USA har gjort det helt klart – under Trump meget klart, men sådan set også nu – at USA ikke kan og at USA ikke vil påtage sig ansvaret for Europas nærområder længere.
Det kan vi begræde, eller vi kan lade være, alt efter temperament og politisk anskuelse, men det er nu os, der har ansvaret, og også derfor har vi brug for at samtænke indsatserne og også kunne gøre det fuldt ud i europæisk regi, så vi har alle redskaber klar, både når vi skal gøre det selv, når vi skal gøre det med NATO, og når vi skal gøre det i ren NATO-formation, som vi gør det i øjeblikket i forhold til den østlige front.
Af alle de grunde kan jeg ikke se andet, end at vi skylder Europa, at vi skylder os selv, og at vi skylder de fremtidige generationer, at Danmark tager sin del af ansvaret.