Martin Lidegaard (RV), 2016-10-26:
Tak til hr. Naser Khader og til De Konservative for at have rejst denne hasteforespørgselsdebat om en af vor tids største tragedier – en modbydelig konflikt, modbydelige overgreb, som jeg tror fylder alle, der har indflydelse og magt, med afmagt.
For hvad er det, vi kan stille op?
Hvad er det, der kan gøres i en situation, der er så kompleks og med så stærke interesser og så ond vilje involveret som i Syrien i øjeblikket, og ikke mindst i forhold til de helt konkrete overgreb på Aleppo med næsten uafrystelige billeder og uhyggelige konsekvenser til følge?
Der er ikke noget enkelt svar på det spørgsmål.
Men der er alligevel, tror jeg, en snigende erkendelse af, at det, vi oplever i Syrien i dag, udstiller et generelt fænomen i vores nye verdensorden, som med en meget kort beskrivelse kan sættes på følgende formel: I den hastigt voksende verden, hvor økonomien især vokser uden for den frie verdens grænser, og hvor de militære kapaciteter hos lande som Rusland, Saudi-Arabien, Iran og Kina vokser, vil den frie verden til stadighed være nødt til at spørge sig selv: Hvad er vores bedste midler til at lægge et pres på de stater, når de går en helt, helt anden vej end den, som vi synes er den rigtige?
Jeg opfatter et meget langt stykke ad vejen krigen i Syrien som en proxykrig mellem de regionale stormagter, herunder Rusland, Iran og Saudi-Arabien, hvor de civile er taget som gidsler af en række mere eller mindre brutale regimer.
Hvad er vores egentlige muligheder for at påvirke den slagmark, hvis ikke vi har et ønske om at gå ind militært og risikere at udløse et rent ragnarok i en militær konflikt med de nye stormagter, som vi sikkert kunne knægte, men kun med næsten ufattelige konsekvenser til følge?
Jeg kan ikke komme til anden konklusion, end at det mest realistiske og det bedste svar på det er sanktioner i forskellige former – ikke fordi sanktioner er præcise instrumenter, ikke fordi der ikke er risici forbundet med sanktioner, men fordi de er et bedre alternativ end militære operationer, og fordi det er muligt, hvis de er designet rigtigt, at ramme ind i hjertekulen på de regimer – ikke landene, men regimerne – og de despoter, som er dem, der fører marionetdukkerne på landjorden i Syrien i øjeblikket.
Det gælder både, kan man sige, større sanktioner som det, vi oplever i forbindelse med Krim og Ukrainekonflikten, men det kunne sådan set også godt være mildere former for sanktioner, nemlig at samle EU-landene om en energiunion og en politik, der rammer de lande, rammer de regimer, der baserer hele deres magt og styre og hele deres økonomi på eksport af f.eks. olie og gas, der, hvor det gør mest ondt på regimerne.
Det, det handler om, er at få lagt et pres på de magter, der orkestrerer og finansierer krigen i Syrien og i øvrigt også mange af de ekstremistiske bevægelser, vi også døjer med i både Syrien og Mellemøsten.
Jeg tror derfor, at vejen frem her vil være, at den danske regering sætter sig i spidsen for at gøre det, som af mange grunde er en god idé, nemlig at sikre, at den 400 mia. euro store import af energi, som EU foretager hvert år, i højere grad kan anvendes som et sikkerhedspolitisk redskab, både som stok og som gulerod.
Det vil være mit bedste bud på, hvordan vi forhåbentlig kan bevæge os langsomt ud af den øjeblikkelige tragedie.