Mette Abildgaard (KF), 2016-12-08:
Tak for det, formand.
Og jeg nød også den tidligere meningsudveksling og diskussion om, hvorvidt SF havde fået resultater ved at sidde i regering – det kunne jeg forstå der var lidt delte meninger om.
Fra konservativ side gjorde vi det meget klart, da de her regeringsforhandlinger gik i gang, at et udgangspunkt for os for at kunne indgå i en regering var, at vi blev nødt til at indkalde suppleanter.
Det er fuldstændig rigtigt, at Det Konservative Folkeparti har haft andre synspunkter om muligheden for at indkalde suppleanter, og jeg er også tidligere blevet konfronteret med nogle meget klare citater fra min tidligere kollega herinde hr. Helge Adam Møller.
Vi lægger os fladt ned i Det Konservative Folkeparti og siger, at vi har skiftet synspunkt i forhold til den her sag.
Det har vi ikke gjort frem og tilbage en million gange, men vi har ændret synspunkt.
Det indrømmer vi gerne.
Men jeg skal heller ikke være længe i den situation, vi er i lige nu
, før jeg ser vigtigheden af at kunne indkalde suppleanter.
I cirka en uges tid har vi haft tre konservative ministre og har dermed været tre mand i den konservative folketingsgruppe.
Og jeg overvejede sådan lidt, om jeg skulle prøve at læse alle mine ordførerskaber op for at understrege, at der er meget at se til, når man er tre folketingsmedlemmer – om vi skulle ud i kalenderen eller i udvalgsposter, eller hvad der ligesom skulle til, for at dokumentere, at det ikke er holdbart at sidde tre folketingsmedlemmer tilbage.
Men det kan jeg sige allerede efter en uge ikke er holdbart, for det betyder, at man ikke kan passe alle sager i salen, man kan ikke være til alle udvalgsmøder, man kan ikke deltage i alle de arrangementer hos interesseorganisationer, i ministerier og alle mulige andre steder, som man gerne vil.
Det ved jeg også godt kan være svært, når man er i et stort parti, men jeg vil bare sige, at med tre mandater er det fuldstændig umuligt at passe det parlamentariske arbejde.
Derfor var det en præmis for os, at vi var nødt til at kalde suppleanter ind, og det er jo så i virkeligheden derfor, vi står her i dag.
Man må også bare sige, at der er en kæmpe forskel på hverdagen som folketingsmedlem, alt efter om man tilhører et stort eller et lille parti.
På mange måder kan jeg synes det er nemt for ordføreren for Dansk Folkeparti, hr. Kenneth Kristensen Berth, at være sådan meget hellig i forhold til det, når man tilhører et parti, der har en selvstændig postordfører.
Når man er nyvalgt hos Det Konservative Folkeparti, kommer man ind og får 12-13 ordførerskaber.
Og jeg negligerer ikke det at være postordfører, det er garanteret ekstremt spændende, når man forhandler et postforlig på plads, men resten af dagene tvivler jeg på at man har helt lige så travlt, som man har, når man har 13 ordførerskaber.
Det ændrer ikke på, at enhver rolle som folketingsmedlem er vigtig, og at man skal fylde hverdagen ud meningsfuldt, men forskellen er bare meget stor.
Derfor er forskellen også meget stor, i forhold til hvor meget bistand man har brug for.
For det er klart, at hvis man kun er postordfører – jeg tror i øvrigt, at vedkommende også er ordfører for Færøerne – har man ret god tid til selv at researche alle elementer i de postforhandlinger, man skal til at i gang med.
Men hvis du er folketingsmedlem i en gruppe, hvor du har 13 ordførerskaber, så sidder du og forhandler store aftaler på plads hele tiden – ikke bare en gang hvert fjerde år, det gør du hele tiden.
Og når man er en lille gruppe, har man også begrænsede medarbejderressourcer.
Det er ikke sådan, at man har én medarbejder, der sidder dedikeret og kun arbejder med energi eksempelvis.
Den dygtige kvinde, vi har, der arbejder med energi, arbejder også med ti andre politikområder.
Det er ganske simpelt nødvendigt, fordi vi er så lille et parti.
Jeg har prøvet masser af gange at sidde som ordfører over for ministre, hvor jeg sidder ene mand på den ene side af bordet, og så sidder der et syvmandshold ovre på den anden side af bordet.
Hvis jeg skal kunne give kvalificeret modspil til det syvmandshold, der sidder på den anden side, så er vi nødt til også at have ordentlige ressourcer til bistand.
Vi sagde faktisk før folketingsvalget, at hvis vi skulle stå i en situation, hvor vi ville indgå i en regering efter valget, så ville vi overveje at indkalde suppleanter.
Så har der været lidt diskussion om det her med, om man så i virkeligheden bliver flere – om man får flere stemmer.
DF's ordfører har talt meget for, at så må man jo bare kalde nogle andre ind.
Man må jo eksempelvis gøre fru Connie Hedegaard til minister.
Men hvis det var den løsning, man anvendte, så fik vi jo stadig væk 9 stemmer frem for 6 stemmer.
Hvis man gik ind og sagde, at de, der blev ministre, nedlagde deres mandat, ja, så kom der jo alligevel suppleanter ind, og så havde vi stadig væk også 9 stemmer.
Det ændrer ikke på, at man maksimerer sit verbale udtryk, at vi indkalder suppleanter, frem for at man nedlægger sit mandat.
Alt i alt kan jeg på alle mulige måder stå på mål for den aftale, vi har lavet, både i forhold til at indkalde suppleanter, men også i forhold til at styrke den faglige bistand.
Og det er så i øvrigt ikke med 50 pct., som ordføreren for DF sagde, det er med 40 pct.