Karsten Hønge (SF), 2024-05-30:
Omfattende protester i hele landet dokumenterede, at regeringen var på kollisionskurs med befolkningen, og især Socialdemokratiet lider fortsat, helt åbenlyst og berettiget, under tyveriet af fridagen.
Det var for lidt, og det var for sent – medmindre statsministeren foreslår at levere tyvekosterne tilbage til de hårdtarbejdende danskere.
Når vi diskuterer en dag, der har sådan et religiøst tilhørsforhold, kan man vel godt bruge et bibelsk udtryk: Når man har syndet, kan man godt få tilgivelse, men så skal man altså også gøre skaden god igen, og man skal sværge, at man aldrig synder igen.
Og her er der stadig væk noget vej at gå for ministeren og Socialdemokraterne.
Men det er aldrig for sent at omvende sig, og vi ved jo alle sammen, at de første skal blive de sidste og de sidste skal blive de første.
Ved at afskaffe store bededag løber man om hjørner med lønmodtagerne, og folk har gennemskuet det.
Regeringen snublede over sine egne ben og lignede Bambi på isen.
Forslaget var uforberedt, og det var uigennemtænkt, og regeringen involverede ikke fagbevægelsen eller arbejdsgiverne på forhånd.
Det var kort sagt en grov provokation af lønmodtagerne.
Nu skal alle arbejde mere, bare til en lavere løn.
Det er en forkert vej at gå, når en epidemi af stress ruller hen over landets arbejdspladser.
Regeringen blander sig direkte i forhold, som ellers aftales mellem fagbevægelsen og arbejdsgiverne.
Det undergraver det, som vi så stolt kalder den danske model, og det er hovedløst.
Hvad er det næste, der skal finansieres ved at gafle lønmodtagernes fridage?
Hvis ikke vi og fagbevægelsen sætter hælene i nu, risikerer vi, at overenskomsterne fremover bliver alle regeringers malkeko, når der skal findes penge til et eller andet.
Perspektivet er skræmmende.
Store bededag kan så gå hen at blive statsministerens og beskæftigelsesministerens Via Dolorosa – for nu igen at benytte en reference til Bibelen; smertens vej var ydmygelser og pine.
Fagbevægelsen og arbejdsgiverne vil ikke bare fikse politiske idéer.
Ledere af stærke, uafhængige faglige organisationer er ikke stikirenddrenge.
Det endte fra regeringens side med en uhørt magtdemonstration over for et arbejdsmarked, som ellers bæres af samarbejde og respekt, og her må jeg minde både statsministeren og beskæftigelsesministeren om, at Via Dolorosa endte ved Golgata.
Det er galt nok, at regeringen hugger en fridag i en tid med stress.
Det er galt nok, at regeringen direkte tager løntillæggene fra de ansatte og putter dem i arbejdsgivernes lommer.
Men det værste er alligevel, at regeringen hamrer en betonpæl gennem den danske model.
Folketinget rejste en skamstøtte af beton ved at tromle hen over fagbevægelsen og arbejdsgiverne og det store mindretal af partier, og Socialdemokratiet sad i førersædet i damptromlen.
Det både overrasker og skuffer mig.
Det undergraver det tillidsfulde samarbejde på arbejdsmarkedet og kaster grus i maskineriet mellem parterne på arbejdsmarkedet og mellem parterne og Folketinget.
Det er helt uansvarligt.
Regeringen leger med den ild, som kan brænde Danmarks unikke og sofistikerede model for arbejdsmarkedet ned – den her helt særlige konstruktion, som giver os et dynamisk og fleksibelt arbejdsmarked, både på det private og det offentlige område.
Tyveriet af store bededag var uigennemtænkt, og det var hovsaagtigt, og jeg har endnu ikke set et eneste argument for, at det skulle presses igennem.
Finansministeriet og formanden for De Økonomiske Råd, den såkaldte overvismand, Carl-Johan Dalgaard, var på det tidspunkt vildt uenige om den økonomiske gevinst.
Professor Bo Sandemann Rasmussen sagde også dengang om Finansministeriet, at de brugte hokuspokusberegninger.
Han sagde også, at det var som at trække et eller andet op af en hat og sige, at det er det, vi tror på i dag.
På en god dag er det højst usikre økonomiske beregninger og et skud i tågen; til gengæld kan vi være sikre på, at projektilet rammer lønmodtagerne.
Regeringens argumenter er i øvrigt under alle omstændigheder fup og fidus.
Hvis der skulle være en gevinst ved øvelsen, ja, så kunne den ekstra arbejdsdag jo lige så godt finansiere regeringens lettelser af topskatten eller den lavere arveafgift, i stedet for at den som påstået skulle gå til forsvaret.
Regeringen blander sig direkte i forholdet mellem fagbevægelsen og arbejdsgiverne, og man skal passe på med at kaste grus i et maskineri, som ellers fungerer så fantastisk i Danmark.
Så har jeg et forslag til vedtagelse fra de partier, der har indkaldt til forespørgslen, og det lyder sådan her: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at de forudsætninger, som regeringen lagde til grund for afskaffelsen af store bededag, var forhastede og delvis forkerte.
Det var endvidere et brud med den danske aftalemodel for arbejdsmarkedet og problematisk for forholdet mellem Folketinget og folkekirken.«