Pelle Dragsted (EL), 2019-04-25:
Tak, og også mange tak for en god og spændende debat.
Det er jo anden halvdel af den her debat i dag, og hvor første halvdel handlede om etableringen af et offentligt banktilbud, handler den her jo om, hvorvidt der i Danmark er behov for at dele de største danske finansielle supermarkeder – altså de store banker – op i mindre enheder.
Det er jo det problem, som man på udenlandsk har givet betegnelsen too big to fail, dvs. for store til at fejle, altså at vi har fremvækst af nogle finansielle institutioner, som er blevet så store og så omfangsrige, at man faktisk ikke kan lade dem gå ned, og det, som vi foreslår med det her beslutningsforslag, er jo at nedsætte en kommission, der skal diskutere og se på fordele og ulemper ved at dele de største danske finanshuse op i mindre enheder.
Vi er jo særlig udsat i Danmark, fordi vi på en europæisk skala har den relativt største bank.
Vi er altså mest eksponeret over for en enkelt bank, nemlig Danske Bank, som har et omfang på 150 pct. af det danske bnp.
Det betyder selvfølgelig, at vi er ekstremt udsat over for, hvad der sker i Danske Bank.
Det var jo også det, vi så med finanskrisen, altså at staten var nødt til på forskellig vis – både med garantier, med lån og også med en række andre manøvrer, som er blevet beskrevet – at understøtte Danske Bank, fordi banken var tæt på en konkurs.
Omvendt viste forløbet også, at banken i meget høj grad kunne sætte sine egne præmisser.
Vi kender alle sammen til forløbet omkring, hvordan den her såkaldte upside-løsning, hvor staten skulle have haft medejerskab, i løbet af en nat blev forvandlet til en låneaftale, fordi Danske Banks direktør og Nordeas direktører havde statsministeren på natligt besøg og sagde, at det altså var sådan her, klaveret spillede.
Det er jo det, der er problemet, når man får banker, der er så store, at de har så stor en magt, at selv landets statsminister faktisk må bøje nakken for deres bestillinger, og det er det, som er en af konsekvenserne af de her meget, meget store banker.
Der er jo også det, der har været diskuteret med den her såkaldte moral hazard, altså den her tilbøjelighed til, at når man ved, at man bliver reddet af far stat eller mor stat – jeg ved ikke, hvad det er, Liberal Alliance plejer at kalde det – så optræder man med større risiko.
Det er meget naturligt, og det er ikke noget, som venstrefløjen har fundet på, men det er et begreb, som indgår i de fleste økonomiske lærebøger.
Samtidig har den her sammensmeltning af forskellige dele af finanssektoren, som vi har set, jo også øget risikoen for, at en krise i den ene del af finanssektoren, f.eks. i pengeinstitutsektoren, kan smitte af på f.eks. realkreditsektoren eller pensionssektoren eller andre dele, som er blevet indlemmet i de her store finansielle supermarkeder.
Endelig har vi jo, som min kollega fru Lisbeth Bech Poulsen var inde på før, set en enorm koncentration af ejerskab, som jo også har en konsekvens for konkurrencen.
Ser vi på realkreditområdet, sidder de tre største realkreditinstitutter på 80 pct. af markedet.
Det er utænkeligt, at det ville ske i f.eks. USA, som har en mere kraftig antitrustlovgivning, end vi har her, og i øvrigt har sådan en lovgivning, der forhindrer dem i at nå det omfang.
Magnus Barsøe, som er debatredaktør på Finans.dk, har i en meget fin klumme skrevet: Ville vi acceptere, hvis der kun var tre frisører i Danmark?
Og hvad tror vi, det ville betyde for prisen på en klipning, hvis vi havde tre frisører at vælge mellem?
Det er faktisk det, som reelt er situationen inden for vores realkredit.
Nu har Nykredit, så vidt jeg kan se, så også overtaget DLR Kredit, så koncentrationen er nok steget fra 80 pct. til måske 85 eller 90 pct., uden at lægge hovedet på blokken.
På grund af det her – på grund af problemerne med det her med moral hazard, med truslen mod konkurrence og problemet ved at lade banker blive så store – har vi også historisk haft begrænsninger på bankers omfang.
Efter krisen i 1930'erne satte man hårdt ind overalt i verden.
I USA kender vi den berømte Glass-Steagall-lovgivning, men her i Danmark havde vi jo meget klare brandmure mellem f.eks. banker og realkreditinstitutter.
Du måtte simpelt hen ikke drive et realkreditinstitut, hvis du var et pengeinstitut.