Monika Rubin (M), 2024-11-22:
Tusind tak, og tak for de mange fine taler, der har været fra de forskellige ordførere.
Jeg synes, at det her er en virkelig stor dag, for nu står vi endelig her i Folketingssalen og skal førstebehandle det her lovforslag, som jo har været undervejs længe.
Det har været en længere proces, også fra regeringens side; vi startede jo med et beslutningsforslag.
Men det har været virkelig vigtigt, at vi har haft den her lange proces, ikke bare, fordi det er et enormt sårbart emne, men også, fordi vi kan se, at hver evig eneste gang vi taler om emnet organdonation, er der flere mennesker, der tager stilling.
Der er flere, der går ind og får tilmeldt sig som organdonorer – folk, som har tænkt, at det skulle de også få gjort, og så får man det parkeret.
Så tager vi samtalen i den offentlige debat, og så får man det parkeret igen, men så tager vi samtalen igen for måske tredje, fjerde eller femte gang i den offentlige debat, og så kan det være, man får tilmeldt sig.
Problemet er bare, at vi ved, at der er virkelig mange, der gerne vil være organdonorer, altså de her 84 pct., men som ikke får taget aktiv stilling, og det er, fordi det er svært.
Det er svært for nogle mennesker at skulle sætte det her kryds, fordi man bliver nødt til at forholde sig til, at man på et eller andet tidspunkt skal herfra.
Og hvornår bliver det?
Bliver det i morgen, eller bliver det om 50 år?
Bare det, at man skal tænke de her tanker, kan gøre det enormt svært.
Så jeg synes, det er rigtig positivt, at vi nu ligesom giver et kærligt puf til at få taget den her beslutning.
For det, der er problemet, er, at når man ikke får taget beslutningen, er det ens pårørende, der skal tage beslutningen, når man er død.
Så tænker man: Jeg må nok hellere sige nej, for så har jeg i hvert fald ikke gjort noget forkert.
Jeg mødte en ung pige, der nu har fået en lever.
Hun stod på venteliste i lang tid for at få den her lever, og som hun sagde til mig, kan hun egentlig godt leve med, at hun skal dø, hvis hun ikke får et organ, men hun kan ikke leve med at vide, at der er nogle, der ender med at blive begravet, som gerne ville have været organdonor, og som havde haft en lever, som hun kunne få.
Nu har hun heldigvis fået den lever og har det godt i dag, men det kunne også være endt på en anden måde.
Vi kan se på evidensen fra udlandet, som har modeller, der minder om det, vi nu vil indføre her i Danmark, at det får flere mennesker til at tage stilling, og at det får flere til at sige aktivt ja til organdonation.
Jeg er fuldstændig enig med de andre ordførere her i salen i, at det skal være helt legitimt at sige nej, men tag nu stilling til det!
En ting, vi også skal forholde os til i den her proces, er organdonorernes pårørende.
Vi taler rigtig meget om dem, som skal modtage organerne, men vi glemmer faktisk nogle gange at tænke over, at der også er nogle på den anden side.
Jeg har selv skrevet en ph.d. om pårørendes tilstedeværelse ved akutbehandling og genoplivning, og der fandt jeg ud af, at hvis de ligesom havde en støtteperson undervejs i forløbet, kom de meget bedre igennem det.
Jeg tror også, at vi skal prøve at se på, om ikke vi kunne gøre det på organdonationsområdet, for hele den biomedicinske proces kører snorlige.
Men vi har ikke så meget blik for de pårørende, der står tilbage, og det skal vi være mere opmærksomme på.
Derudover er det også virkelig vigtigt, som jeg sagde til Liberal Alliances ordfører, at vi har et sundhedsvæsen, der er gearet til det her.
Derfor vil jeg bare lige her på falderebet sige tusind tak til de partier, der er med i aftalen om en sundhedsreform, for vi bliver nødt til at styrke vores sundhedsvæsen, så vi sikrer, at der også er ressourcer til at bruge de flere organdonorer, der forhåbentlig kommer på baggrund af regeringens forslag.
Alt i alt vil jeg bare sige, at vi fra Moderaternes side selvfølgelig støtter det her lovforslag.