Zenia Stampe (RV), 2017-03-21:
Tak for det.
Jeg vil også holde mig til de to forslag, som har skabt mest debat, og koncentrere mig om dem, nemlig forslaget om en hævelse af aldersgrænsen og forslaget om at udelukke gejstlige fra at blive lægdommere.
Først vil jeg i forhold til aldersgrænsen sige, at det kan vi godt tilslutte os.
Jeg tror sådan set også godt, vi kunne tilslutte os en højere aldersgrænse eller ingen aldersgrænse, hvis man så kunne kigge på, hvad mulighederne er for løbende at justere, hvis man finder ud af, at det er nødvendigt.
Og det behøver i virkeligheden ikke have noget at gøre med alder.
Det kan også være, at man – hvis der er nogle, der er meget syge, eller hvis andre ting gør, at de måske egentlig ikke har mulighed for at udøve den her gerning på betryggende vis – har mulighed for i en sådan sag så at sige at sortere folk fra.
Nu sker der jo ikke en indledende screening, men det kan være, at en dommer så har mulighed for efter en sag at sige: Der var et eller andet her.
Jeg kender ikke reglerne, men det kunne være, vi kunne dykke lidt ned i dem, for
hvis man bliver betrygget i, at man kan stoppe eventuelle domsmænd, som ikke længere er i stand til at udøve den her gerning på betryggende vis, så kan jeg heller ikke se, at der skulle være noget problem i en højere alder. Så vil jeg om de religiøse forkyndere sige, at vi bakker op om ligestillingen af de religiøse forkyndere, også selv om det jo er rigtigt, hvad der er blevet sagt heroppe, nemlig at præster ikke er udelukket på grund af frygten for, at de skulle være bundet af den religiøse overbevisning, men med henvisning til deres ansættelsesforhold i staten og så det her argument om tavshedspligt.
Derfor skaber vi en parallelitet på et område, hvor man kan sige at grundlaget i virkeligheden er et andet.
Men det, der er afgørende for mig, er, at der er en bekymring i befolkningen om, at der kunne sidde gejstlige og have en anden dagsorden, altså lade sig lede af religion og tro i stedet for loven.
Jeg synes, det er ærgerligt, at der er den bekymring, for jeg mener faktisk omvendt, at når man sætter sig i en retssal som lægdommer, anerkender man den verdslige lov og det verdslige retssystem.
Så kan man ikke, som hr. Martin Henriksen har været ude og sige, udøve sharia i retssalen.
Det kan man ikke.
Der er en anerkendelse af det verdslige retssystem.
Derfor deler jeg personligt ikke den bekymring, og jeg synes, det er ærgerligt, at man på det her område, men også på andre områder, kan se, at der indsniger sig en, hvad skal vi sige – religionsforskrækkelse er måske for voldsomt et begreb, og religionsskepsis er for mildt – men altså en bekymring for, hvad religionen nu vil os.
Hvis vi sammenligner med for år tilbage, hænger det måske sammen med, at der er større diversitet.
Vi er ikke alle sammen folkekirkekristne på den samme måde.
Nogle er kristne, nogle er ateister, nogle er fra andre trossamfund.
Det er måske det, der gør, at der er opstået en øget skepsis eller bekymring, eller hvilket ord man ellers vil anvende.
Det synes jeg er ærgerligt, og det er noget, jeg arbejder på på andre niveauer.
Men når nu det er sådan, at der er den bekymring, og der vil kunne sidde folk i retssalen og være bange for, om det nu er Bibelen eller Koranen, der leder den pågældende lægdommer, så anerkender jeg behovet for at have den regel og for at ligestille forskellige religiøse samfund.
Men det sidste, jeg så gerne vil sige om det, er, at det ærgrer mig, at det ikke er blevet sendt i høring.
Det er altså et utrolig vigtigt redskab, at vi som opposition kan vurdere de her lovforslag på baggrund af høringssvar, for det handler jo ikke kun om principielle holdninger.
Det handler også om, hvordan det her skal implementeres i praksis.
Der havde jeg da været lidt nysgerrig efter at finde ud af, hvordan dem, der rent faktisk laver de her lister, dem, der har at gøre med lægdommerne, egentlig forestiller sig, at det skal ske i praksis.
Hvordan vil man rent faktisk administrere det?
Hvilke problemer kan der være forbundet med det?
Det synes jeg vi mangler svar på, fordi vi ikke har fået høringssvar på det område.
Så det undrer mig, at regeringen og forslagsstillerne på beslutningsforslaget ikke havde den tålmodighed lige at tage de ekstra 14 dage eller 1 måned, eller hvad der skulle til, for at vi kunne få de høringssvar.
For et flertal er der jo, og det er ikke den måned, der gør forskellen, men det havde måske kunnet gøre os lidt klogere på, hvordan vi skulle indrette den her formulering eller lovgivning.
Der kan være noget, som vi slet ikke er klar over at man burde have taget højde for.
Det ved vi ikke, og det finder vi så forhåbentlig ud af.
Så kan det ende i den uendelig store bunke af forslag, der bliver samlet i et lovforslag på det her område.
Jeg vil bare tilslutte mig det, som andre har sagt, nemlig at den her sammenblanding af ting, som overhovedet ikke har noget med hinanden at gøre, altså ikke er særlig god for debatten her i salen.
Det er umuligt at nå at forholde sig til det hele.
Jeg synes også, at det må være et princip, at de ting, man samler, er ting, der har noget med hinanden at gøre.