Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2021-11-23:
Livstidsdømte har jo begået nogle meget alvorlige forbrydelser, og de afsoner i gennemsnit 16-17 år, hvilket er en hel del mere end gennemsnittet.
Nogle af dem er meget kendte, ikke mindst fordi de vedvarende påberåber sig offentlighedens interesse, enten ved at de finder veje til at udtale sig offentligt eller til at få kontakt til personer uden for fængslet.
Jeg tror også godt, vi kan navngive dem, det handler om, dem, som skaber problemerne – det er især to.
Derfor kan jeg godt se behovet for at stramme op over for dem, for det må være ekstremt krænkende som offer eller pårørende til et af deres ofre hele tiden at skulle belemres med deres eskapader bag murene.
Det er selvfølgelig Peter Lundin, som nu hedder noget andet, og Peter Madsen, som jeg tænker på her.
Men jeg tænker også, at de to er i en liga for sig selv, og de prøver hele tiden grænserne af, men mange andre livstidsdømte gør ikke noget væsen af sig.
De passer deres afsoning, de passer sig selv.
Derfor virker det noget ude af proportioner at stramme op over for dem alle sammen, begrænse dem meget i deres kontakt til omverdenen, fordi der er to fjolser, som ikke kan finde ud af at opføre sig ordentligt.
Den slags kollektiv straf synes jeg man skal lade være med at begive sig ind på.
Så synes jeg også, at forslaget indeholder noget af det, som vi skal væk fra i kriminalforsorgen, nemlig en ekstrem detailstyring.
Lad os lade være med at finde på flere regler, som fratager fængselsbetjentene deres mulighed for at lave de rette skøn og bruge deres faglighed; mere disciplinærstraf, hvilket vi allerede har konstateret ikke virker og heller ikke giver mening for de ansatte; flere regler, som tømmer jobbet for mening og sluger betjentenes tid med noget, som ikke giver værdi for nogen, f.eks. når de skal kontrollere, om alle livstidsdømte har beviser for, hvilke nære relationer de har haft, og skal give dem lov til et besøg, samt de problemer, der knytter sig til det, for livstidsdømte med at indhente beviser, når de ikke har adgang til data uden for murene.
Nogle af dem har jo siddet 20 år eller mere.
Jeg synes, vi skal turde lave en flerårsaftale, som giver betjentene mulighed for at bruge deres uddannelse, en flerårsaftale, som giver kriminalforsorgen frihed, sådan en frihed, som vi turde give politiet, og stole på, at medarbejderne kan.
Så er der måske nogle, der vil spørge, om jeg slet ikke tænker på ofrene og på deres retsfølelse.
Jo, det gør jeg, men lad os holde fast i, at de fleste livstidsdømte aldrig træder frem i offentligheden; lad os målrette mod dem, der skaber problemerne.
Det er i virkeligheden også det, mange af høringssvarene siger, vi skal gøre.
Jeg skal da ikke lægge skjul på, at der personligt er nogle af dem, jeg håber, man aldrig overvejer at lukke ud igen.
Jeg kan godt se noget musik i, at den livstidsdømte ikke skal have lov til at udtale sig offentligt om sin ugerning.
Det synes jeg faktisk er respektfuldt over for ofrene, og den regel vil jeg gerne bakke op.
Men mange af de andre ting virker en smule symbolske og som noget, man har fundet på for at kunne skrue en pakke sammen.
Mange af de ting, som regeringen foreslår, kan man jo allerede, f.eks. at skulle afsone i et lukket regi i de første 10 år uden mulighed for udgang.
Sådan er det jo faktisk for de fleste livstidsdømte.
Hvorfor kan vi ikke lade den mulighed bestå?
Om det så skal ske, må jo bero på, hvordan den enkelte opfører sig, og om vedkommende er farlig, i stedet for at holde en rigid skæringsdato på 10 år.
I forhold til udgang er det rigtigt, at man kan søge efter 2-5 år, alt efter hvad det er for en slags dom, man har, men det bevilges jo stort set aldrig, og Justitsministeriet nævner selv, at der kan gå op til 15-20 år, før det reelt sker, allerede i dag.
Behøver vi så nye regler?
Det tror jeg ikke rigtig.
Allerede i dag kan kriminalforsorgen jo begrænse adgang til telefoni, besøg og breve, og det sker faktisk også allerede for nogle livstidsdømte.
Så det er lidt et slag i luften.
Jeg kan være bekymret for, at det er kriminalforsorgen, som af egen drift skal være opmærksom på indsatte, som bliver for sølle i deres sociale kontakt, og derfor vil jeg egentlig gerne have nogle svar på, hvordan det kan sikres i en hverdag, hvor vi ved der ikke er kræfter og hænder til noget som helst.
Vi kan heller ikke afvise, at der så er indsatte, som ikke kan motiveres til noget som helst, fordi udsigterne til at opføre sig bedre og få noget ud af det simpelt hen skrumper ind ved at tage deres relationer fra dem.
Så samlet set synes jeg, det er dårligt forslag.
Der er en enkelt ting, som jeg synes er god.
Jeg synes, vi skal lade fængselsbetjentene bruge deres faglighed.
Meget af det, som bliver nævnt, kan vi i forvejen, og jeg tror ikke, at personalet har brug for flere unødige regler og mere administration, deres tid kan simpelt hen bruges bedre.