Morten Østergaard (RV), 2017-10-05:
Jeg skal bidrage med en kort afbrydelse af den verserende burkadebat for at tale om noget, der ligger mig på sinde, nemlig fremtiden.
Det var jo med stor glæde, vi i tirsdags hørte statsministeren berette om mødet med de begejstrede unge med mod på fremtiden og lyst til at rejse ud i verden.
Og der kunne man måske nok savne emmen fra noget af den begejstring og mod på fremtiden, når man sådan lytter til debatten herinde i dag, men ikke desto mindre synes jeg det var velgørende.
Jeg er meget enig med statsministeren, for han understregede, hvor letsindigt det er, hvis man kun tænker på nutiden og ikke i tilstrækkelig grad forbereder sig på fremtiden.
Det gælder erhvervsakademier, universiteter, professionshøjskoler, erhvervsskoler og gymnasier, der er ingen, der går ram forbi.
Næsten 15 mia. kr. summer regeringens planlagte besparelser sig op til.
I en tid, hvor vi må forstå, at det går godt – endog ret godt, sagde statsministeren – i Danmark, er det så virkelig den bedste måde at forberede os på fremtiden på?
Giver massive besparelser på uddannelse for tredje finanslov i træk opsving i den flyvelængde, som statsministeren talte om?
Svaret er nej.
Havde man f.eks. spurgt de britiske unge, ville de have foretrukket en fremtid som en del af EU, men de vågnede op til et Brexit, og de skal leve med konsekvenserne af et valg, som de ældre generationer traf hen over hovedet på dem.
Tilsvarende skal de amerikanske unge leve med konsekvenserne af en amerikansk præsidents beslutning om at trække dem ud af den internationale klimaaftale fra Paris, selv om de, i hvert fald et flertal af dem, havde foretrukket en præsident, hvis mål det var at styrke den grønne omstilling.
Sådan er det i dag, også i Danmark.
Vi politikere taler og taler, men vi lytter for lidt til dem, vores beslutninger berører: den næste generation.
Og forudsætningen for at lave det om er, at vi giver fremtiden en stemme, og derfor har jeg i dag valgt at give noget af min taletid til ungdommen, nærmere bestemt til Jens Phillip, som blev student i sommer.
Jeg citerer: Da jeg blev student, var det sammen med et hav af andre unge.
Vidt forskellige unge, med vidt forskellige baggrunde.
Men alle som én, engagerede unge.
Ambitiøse unge.
Unge med en vilje og en lyst til at udvikle sig selv, udforske verden, blive klogere og gøre en forskel.
Og samfundet gav os muligheden for netop dét, ved at åbne vores muligheder.
Ved at give os plads og rum, til at danne og uddanne os, ved at skabe rammerne for os som unge.
Til at udfolde os og udleve vores potentiale.
Til glæde og gavn for os selv og for vores samfund.
Det var for øvrigt i sommer, da jeg dimitterede fra Langkaer Gymnasium i Aarhus - jeg, Jens Philip Yazdani.
Nu er jeg formand for Danske Gymnasieelevers Sammenslutning.
Og jeg frygter, at samfundet er ved at bryde den generationskontrakt, som har givet os unge de muligheder, vi har.
Vi unge; vi er Danmarks fremtid.
Et potentiale, som samfundet ikke må spilde, ikke har råd til at spilde og ikke kan tillade sig at spilde. For vi er det eneste, som samfundet har.
Det er os og vores evner, I skal leve af, når I bliver gamle.
Danmark har de unge og den uddannelse, vi giver dem.
Men selvom vi unge er Danmarks råstof, kan I ikke blot behandle os som endnu en vare, der skal produceres, forarbejdes og klargøres til salg.
Vi er også unge i vores egen ret.
Som unge mennesker, der er nysgerrige og engagerede, og som skal afsøge, udforske og udfordre verden.
Og vi skal have plads til netop dét.
For vi kan.
Og vi vil.
Vi har drømme for fremtiden, for os selv og for hinanden.
For Danmark.
Vi har ambitioner.
Og det er vigtigt, at I som voksne politikere husker på det.
At I er bevidste om jeres ansvar for den opvoksende generation.
For os, ungdommen.
For ungdommen er Danmarks fremtid.
Vi er Danmarks fremtid.
Det virker desværre som om, at I har glemt det.
At I har glemt, hvilken værdi og hvilket potentiale vi rummer.
Eller at I, værre endnu, måske er ligeglade.
Ved at indføre uddannelseslofter og karakterkrav, og dermed udelukke os fra uddannelse.
Ved at indføre fremdriftsreformer og ’hurtigstarts-bonusser’ og derigennem piske os i gang og igennem.
Ved at forringe vores SU, som er forudsætningen for vores uddannelse og alles mulighed for uddannelse.
Og ved at gennemtrumfe massive milliardnedskæringer på vores uddannelser.
14,9 milliarder!
Så meget vil I spare.
På uddannelse. På ungdommen.
På fremtiden.
På os.
På vores gymnasier mister vi fire millioner lærertimer.
Og det er til det samme antal elever.
Det betyder mindre tid til den enkelte elev, dårligere feedback og dårligere forberedt undervisning.
Vi får dårligere undervisning.
Og det er samme historie på de videregående uddannelser og på vores erhvervsuddannelser.
Overalt falder kvaliteten som følge af jeres kortsigtede og uambitiøse uddannelsesnedskæringer.
De uddannelsesnedskæringer der er endnu et led i en uddannelsesfjendsk, ungdomsfjendsk og decideret fremtidsfjendsk politik.
Som I fører.
I stedet mener vi, at vi som samfund bør prioritere ungdommen.
Og investere i vores ungdom.
At I bør lade os udnytte vores potentiale.
Alt vi ønsker er, at I skaber rammerne.
At I giver plads til ungdommen, til os.
At I giver os muligheder.
Til at udleve vores potentiale.
Til glæde og gavn for os som unge – og jer som voksne.
Giv os plads.
Drop fremdriftsreformen.
Drop hurtig-i-gang-hurtig-igennem-tænkning.
Drop karakterræset og præstationspresset.
Giv os muligheder.
Drop karakterkravene.
Drop uddannelsesloftet.
Og drop de massive milliardnedskæringer.
Skab rammerne med plads og rum og med ordentligt finansiering.
Det er vores ønske.
Som elever og studerende.
Og det er derfor, at vi lige nu i dette øjeblik står landet over, i Aalborg, i Aarhus, I Odense, I København og i Rønne, og demonstrerer.
Det er med dét ønske.
Og hvis I, som politikere, kan opfylde det ønske, hvis I åbner mulighederne, hvis I viser tillid til os, så lover vi, at vi nok skal leve op til det ansvar, der påhviler os.
At vi nok skal udnytte og udleve vores potentiale.
Til glæde og gavn for os alle - og for vores fælles samfund.
Citat slut.
Det var Jens Philips ord til os, de var knubbede, både til den nuværende og den forrige regering.
Også beslutninger, som jeg har været med til at forme og fremme, står for skud.
Og mit mål i dag er ikke at pege fingre, men at kalde til samling.
I år fødes ca. 60.000 børn i Danmark eller 335 menneskeskæbner for hvert medlem af Tinget.
Vores beslutninger i de her år former disse børns fremtid: Vi har ikke arvet Danmark af vores forældre.
Vi har det til låns af vores børn.
Så hvad vil vi bruge vores kræfter på?
Skal vi mure os inde og være os selv nok, eller skal vi gribe den globale udviklingsplan, FN's 17 verdensmål, og gøre den til vores fælles kompas for fremtidens Danmark og for vores engagement i verden?
For selv om det går godt, er der stadig meget at gøre.
Og vi kan lede med vores eksempel, som vi har gjort det med velfærdsstaten, den grønne omstilling, forskning, innovation og uddannelse og ikke mindst med de kvoteflygtninge, som i mere end 40 år har været en del af dem, vi har hjulpet.
Skal vi stikke hovedet i busken eller tage alvorligt, at de vigtigste dage i et barns liv er de første 1.000, og træffe beslutninger, der gør os i stand til markant at løfte vores indsats for de børn, der får en svær start på livet, så de sociale problemer ikke går i arv fra generation til generation?
Det kan vi gøre med en generationsgave.
Hvis vi deler bare lidt af den forventede højere levetid med kollegerne på arbejdsmarkedet, så kan vi gøre mere fra første færd.
Det er ægte solidaritet.
Skal vi køre test, trit og retning, eller skal vi sætte skolen og lærerne fri til at få folkeskolen til at sprudle?
Skal vi tage et opgør med de opdelte skoler, så vores særkende – en folkeskole, hvor vi mødes på kryds og tværs og dannes og uddannes sammen – bliver virkeligheden alle steder i Danmark?
Skal vi vende strømmen, så vi ikke skal se syv ud af ti nye studiepladser på korte og mellemlange uddannelser havne i landets fire største byer, men skabe muligheder i et Uddannelsesdanmark uden kanter?
Og skal vi tage et gennemgribende selvopgør med en uddannelseskultur, hvor målet ikke er, at vores børn og unge skal udfordre sig selv og hinanden til at bryde rammerne for det, vi troede muligt, men blot huske mest og præstere bedst inden for de rammer, der var givet på forhånd?
Endelig: Skal vi lade formørkede mindretal kaste deres skygger over det store flertal af medborgere – nye som gamle – som holder af vores samfund, bidrager og indgår i fællesskabet?
Skal vi bruge vores tid på at grave grøfterne dybere og yppe kiv mellem befolkningsgrupper, som så ofte før?
Eller skal vi lade integration handle om, hvad vi vil, og hvad vi gør – fremfor hvor vi kom fra og hvem vi beder til?
Statsministeren har ofte mærket min kritik – i dag letter jeg på hatten og erklærer mig enig: Integration handler ikke om hudfarve og religion, men om at vælge Danmark til.
Vi kan også vælge at lade mosset gro på grænsebommene, eller vi kan åbne Danmark for den arbejdskraft, vi har så hårdt brug for.
Alt det kan vi gøre, hvis vi vil.
Så lad os samles om at bruge de gode tider klogt.
For som statsministeren så rigtigt sagde: Et modigt folk fortjener et modigt Folketing.
Kort sagt: Lad os gøre Danmark større.
Jeg glæder mig til samarbejdet herom.
Der er situationen helt, som jeg gav udtryk for i det pågældende interview, nemlig at interessen for det er dalende.