Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2017-05-30:
Jeg bliver nødt til at konstatere, at jeg simpelt hen synes, det er for nemt, at ministeren siger, at jeg laver en generalisering, og at man nu åbenbart skal være syg for at være på kontanthjælp.
Hvis ministeren havde lidt mindre travlt med bare at skyde på, hvad vi andre gerne vil, når det er ministeren, der står på talerstolen, kunne det være, at ministeren havde lyttet så langt, at jeg sagde, at det faktisk er mere end halvdelen af dem, der er på kontanthjælp, som er syge.
Nu kunne jeg så forstå, at ministeren ikke har læst tallene over fra Beskæftigelsesministeriet, og det er jo svært at klandre hende for det, men alt andet lige var det måske på sin plads, at ministeren læste de tal, før ministeren begyndte at klandre andre for at sige, at nu skal man åbenbart være syg for at være på kontanthjælp.
Ja, det er så mere end halvdelen af de borgere, vi taler om – bare for lige at sætte det på plads.
Så vil jeg gerne fortælle, hvad Socialdemokratiets holdning til kontanthjælpsloftet er.
Vi har haft utrolig mange samråd om det her, og vores holdning har sådan set ikke forandret sig.
Socialdemokratiets opfattelse af kontanthjælpsloftet er den, at vi stemte imod.
Det gjorde vi, og det gør vi, fordi det er et ualmindelig tåbeligt redskab, hvis det, vi gerne vil, er at sørge for at investere i mennesker, så de kan blive selvhjulpne, altså kan komme i arbejde, og sådan at deres børn kan vokse op under nogle vilkår, som ikke får meget store konsekvenser for deres liv.
Derfor stemte vi imod kontanthjælpsloftet, og i forbindelse med finansloven for i år stillede vi et ændringsforslag med alle de penge, som kontanthjælpsloftet kostede.
Når vi ikke siger, at vi vil garantere at rulle det tilbage, er det i virkeligheden af to årsager: For det første aner vi ikke, hvornår vi overtager regeringsmagten.
Det kan være om 15 år, der kan være opstået en ny finanskrise.
Vi aner ikke, hvilken situation vi står i, og vi har ualmindelig uheldige erfaringer med at love den slags ting og så ikke kunne gennemføre dem bagefter.
Jeg vil ikke stå og sige til en enlig mor, der er blevet frataget mere end 3.000 kr. om måneden, at jeg garanterer hende det ene og det andet, hvis jeg ikke kan være hundrede procent sikker på at kunne levere.
Og eftersom jeg ikke aner, hvad for en situation vi overtager regeringsmagten i, vil jeg ikke give den garanti.
Det er den ene ting.
Den anden ting er, at jeg ikke er sikker på, at det smarteste – hvis vi skulle rulle det tilbage, og det var det, vi skulle i morgen – ville være at gøre det en til en med den metode, altså det grundlag, vi havde før, og lad mig forklare hvorfor.
Der er utrolig stor forskel på, hvilken husleje man sidder med, alt efter hvor i Danmark man bor, og derfor er der, hvis man tager huslejen ud af ligningen, utrolig stor forskel på, hvor mange penge man har mellem hænderne som kontanthjælpsmodtager, alt efter om man bor i en af de større byer i Danmark, eller om man bor et sted, hvor huslejen er meget lavere.
Jeg ved godt, at Anders Fogh Rasmussen som statsminister var utrolig forelsket i det der med garantier, men jeg har altid syntes, det var fladpandet.
Det gjorde jeg i alle årene, han sad på taburetterne dernede, og jeg gør det endnu.
Det der med at udstikke garantier, som gør en fuldstændig ukampdygtig i forhold til at lave fornuftige forslag ud fra den givne situation, man står i, køber jeg simpelt hen ikke.
Jeg vil så sige, i forhold til den fattigdom, det skaber på ryggen af, at vi jo godt kan levere litteraturlisten, og det synes jeg sådan set vi skal gøre – det lød, som om ministeren var frisk på sommerferielæsning – for der er jo undersøgelse på undersøgelse, der slår fast, at selv kortere perioder med fattigdom har en konsekvens.
I Socialdemokratiet går vi jo sådan set ind for integrationsydelsen, som er en del af det forslag, der er her.
Vi går også ind for, at SU'en er lavere end kontanthjælpsniveauet og dagpengene, og det vil sige, at vi jo med åbne øjne er gået ind i, at der er enkelte grupper i vores samfund, hvor de har rigtig få penge at leve for i forhold til alle andre.
Og når vi gør det, er det jo skottende til de undersøgelser, fordi det er alvor, når man går ind og tager penge fra folk og særlig fra forsørgere, og det er derfor også alvor, at man skal gå ind at kigge på, hvad det så er for redskaber, man skal tage i anvendelse for at sørge for, at barnets barndom ikke bliver for hård og ikke får de konsekvenser.
Jeg synes, det ville klæde regeringen at anerkende, at det er sådan.
Er man SU-modtager i Danmark og har børn, har man ufattelig få penge at leve for.
Betyder det, at vi skal sætte SU'en op til et eller andet astronomisk beløb?
Nej, det mener jeg faktisk ikke.
Jeg mener, at der skal være en rimelighed i, at man, når man er SU-modtager og under uddannelse, endnu ikke har bidraget til vores samfund, og man har ikke optjent det, vi andre, der har været på arbejdsmarkedet, har, og derfor er ydelsen en anden, end hvis man er på dagpenge eller på kontanthjælp og er blevet voksen.
Det er to forskellige systemer.
Så jeg mener, man skal gå rigtig nuanceret til de her debatter, fordi der skal være en balance mellem ret og pligt i vores samfund, og noget af det allervigtigste for os som Socialdemokrater er at kigge på børnene og se, hvad det er for nogle udfordringer, vi står med, alt efter hvilken livssituation forældrene står i.
Og jeg mener bare, at det kontanthjælpsloft, der er blevet indført, rammer rasende hårdt, særlig i storbyerne, hvor det er store beløb, folk bliver frataget.
Der er bare sådan nogle enkelte situationer, som jeg næsten ikke kan have.
De fleste, der er enlige forsørgere i dag, er det jo ikke – altså det er de, men det er de ikke – de fleste af dem er jo skilt.
Op mod 40 pct. af dem, der er skilt, har en syv-syv-ordning.
Vi har så en mor og en far, der begge bor i København i nærheden af hinanden, fuldstændig som Statsforvaltningen gerne vil have det, hvis vi skal gøre det bedste for vores børn.
Hvad er det for en situation at sætte børnene i?
Det er jo både pengene, man tager fra dem, men også det fuldstændig afgørende samvær med begge forældre, man tager fra dem, fordi mor ikke længere kan blive boende i byen.
Kan hun få far til at flytte med?
Nej, så begynder det at blive lige lovlig moderne, ikke?
Og hvor skal jobbene i øvrigt komme fra?
Jeg synes, det er så skammeligt, at man har indført de her ting.