Morten Messerschmidt (DF), 2022-02-11:
Tak, formand, og tak til alle ordførere, der har valgt at bidrage til debatten.
Jeg synes, vi er kommet et langt skridt både i forhold til forståelsen af, hvor vi er som partier, og i forståelsen af, hvad menneskerettigheder som sådan er, altså hvilken rolle de skal spille.
Der har været et par enkelte overraskelser undervejs, men det tror jeg sådan set kun vil gøre processen mere spændende.
Jeg skal hilse og sige fra Liberal Alliance, at man agter at stemme for det her forslag, og jeg har forstået på tilkendegivelserne, at det samme gør sig gældende for Det Konservative Folkeparti.
Men det kan være, vi får det bekræftet på et senere tidspunkt.
Det her viser jo i hvert fald, at der er en meget klar forskel mellem rød og blå blok.
I rød blok har man en justitsminister, som, siden han blev justitsminister, har benyttet enhver lejlighed til at kritisere Menneskerettighedsdomstolens ekspansive fortolkningsstil, den teleologiske fortolkningsstil, hvor man, lidt som hr. Jens Rohde var inde på, ikke ser på, hvad intentionen bag en lov er, hvad intentionen bag konventionen i den konkrete sammenhæng er, som den måtte være skrevet, men derimod af egen drift hele tiden udvider og udvider.
Et forslag kunne jo være, som det også er nævnt i beslutningsforslaget, at man ophæver inkorporeringsloven tilbage fra 1992.
Danmark er jo med i anselige mængder af internationale aftaler og konventioner og traktater og alt muligt, uden vi har indarbejdet dem direkte i en national ret.
Det kunne være interessant at få afklaret, om ikke også det ville være en vej at gå og i hvert fald at få dementeret det spøgelse, som den tidligere justitsminister, hr. Søren Pape Poulsen, har fremmanet, om, at det vil betyde, at vi ikke kunne være medlemmer af EU.
Der er jeg sikker på, at hr. Jens Rohde også vil bekræfte, at EU og menneskerettigheder ikke har noget med hinanden at gøre, al den stund at EU jo stadig væk forhandler om at blive en del af konventionen, men følgelig ikke er det.
Derfor er de to ting adskilte størrelser.
En anden ting, man kunne afsøge, var jo at sige, at de domme, vi så vælger at efterleve, alene er domme, hvor Danmark er part.
Paposhvilisagen er jo velkendt, hvor en, jeg tror, det er en georgisk borger, befinder sig i Belgien, begår et eller andet kriminelt og skal udvises af Belgien, men kan ikke udvises, fordi det viser sig, at vedkommende har en eller anden sjælden cancersygdom, som så ikke kan behandles adækvat i Georgien, og så vil det være en krænkelse af hans eller hendes menneskerettigheder at blive smidt ud af Belgien.
Det har ført til ændringer af dansk udlændingelov, selv om vi overhovedet ikke er en del af den sag.
Der kunne man jo overveje at sige, at vi godt vil have prøvet tingene ud fra en dansk sammenhæng.
Skulle der så være en eller anden, der påberåber sig at have fået krænket sine grundlæggende rettigheder, kan han eller hun jo selv anlægge en sag.
En anden version kunne jo være, at man siger, at det juridiske miskmask, som typisk foregår i de skriftlige processer ved Menneskerettighedsdomstolen, anerkender vi simpelt hen ikke.
Men man kunne jo vælge at sige, at vi så vælger kun at følge storkammerafgørelserne, altså der, hvor man rent faktisk har haft en større proces, hvor man har hørt parterne og alt muligt, og hvor tingene ikke er afgjort alene på et skriftligt grundlag.
Så der er masser af muligheder for at genvinde nogle beføjelser, sådan at det altså er os her i Folketinget, der bestemmer, hvad retsstillingen skal være i Danmark.
Så har det fra bl.a. hr. Peder Hvelplund været fremført, at der er nogle domme, som har medført en forbedret retsstilling i Danmark, og det jo svært at være uenig i; det er helt åbenlyst.
Det, der er det store spørgsmål, er jo at se på, om vi måske ville have haft en udvidet beskyttelse af ytringsfriheden, selv om Jens Olaf Jersilds sag ikke var endt ved Menneskerettighedsdomstolen.
Det var jo, må man sige, i årene op til, noget, der blev diskuteret, ganske meget, i dansk presse, altså hvor grænsen skulle ligge, og lur mig, om ikke, hvis ikke der havde været et sådant system, Folketinget havde taget det på sig og fået rettet ind, i forhold til hvordan man gerne vil have balancen mellem ytringsfrihed og racistiske udtalelser.
Det samme gør sig gældende i forhold til Hauschildtsagen, som jo handler om det her med habilitetsreglerne ved domstolene.
Det er jo ikke sådan, at europarådslandene er de eneste, der har et objektivt og et subjektivt kriterium, når man skal vurdere habilitet for dommere – det er noget, jeg af personlige årsager ved en del om – det er noget, man også genfinder i andre velordnede retsstater som dem, jeg nævnte før over for fru Anne Sophie Callesen, altså New Zealand og Australien og Israel, USA, Canada osv.
Det er den samme retsstilling, selv om de jo ikke er en del af konventionen.