Rosa Lund (EL), 2024-05-16:
Tak, formand.
»Money talks – penge taler«.
Det citat startede hr. Pelle Dragsted sin tale med, da vi for cirka et år siden behandlede et forslag fra Enhedslisten om åbenhed om privat partistøtte.
Citatet rammer hovedet på sømmet, i forhold til når der er problemer med, at partier nægter at fortælle befolkningen, altså deres egne vælgere, hvor de får deres midler fra.
»Dem, som stiller op som kandidater her i området, og som gerne vil have fat i vores pengekasse, de er da nødt til at gøre deres hoser grønne over for os.«
Sådan udtalte Jørgen Steffensen fra Djurslands Borgerlige-Liberale Erhvervsklub, som også var ham, der sagde, og jeg citerer: »Money talks«.
Det illustrerer ganske fint, hvad problemet er, for når Jørgen Steffensen går ud og siger, at han giver penge til et parti, som han håber kan føre hans politik igennem, så er det jo faktisk ikke et problem; det er fuld gennemsigtighed.
Og vi ved derfor, at der er en risiko for, at dem, han giver penge til, kan være lidt farvet af hans holdning – på samme måde, som vi i Enhedslisten også kan være lidt farvet af en af vores største private donorers holdning, nemlig fru Jette Gottliebs.
Det er heller ikke et problem.
Derfor har vi i Enhedslisten også meget mere åbenhed, end lovgivningen kræver, og vi offentliggør alle bidrag over 5.000 kr., for det har vælgerne ret til at vide, både hvem der giver os penge, og hvor meget de giver.
Men det er problematisk, og det er et demokratisk problem, at mange partier, særlig de største partier og dem, der modtager mest privat finansiering, ikke offentliggør, hvor pengene kommer fra.
Der er ikke et eneste godt argument for at holde de penge skjult.
Jeg har i hvert fald ikke hørt nogen, hverken i tidligere debatter eller i salen i dag.
Særlig ét regeringsparti gør nærmest alt, hvad de kan, for ikke at forklare, hvor pengene kommer fra.
Faktisk ved vi stadig ikke, hvem der betalte for hr. Lars Løkke Rasmussens valgkamp i 2022, og så sent som i sidste uge kunne vi læse i Altinget, at vi nok aldrig får svar på det.
For som Moderaternes partisekretær svarede, da der blev spurgt ind til offentliggørelse af regnskaber: Vi gør ikke undtagelser, heller ikke for jer.
Det synes jeg er et ret klart bevis på, at vi er nødt til at ændre lovgivningen, hvis vi skal have åbenhed om pengestrømmene i dansk politik.
Når nu Moderaterne ikke vil gøre undtagelser og stædigt fastholder, at man bare lever op til de regler, der er, så må vi jo ændre reglerne.
Det vil vi i hvert fald gerne i Enhedslisten.
Vi oplever ikke, at der sker noget på det her område.
Vi oplever, at vi gang på gang fremsætter det her beslutningsforslag og gang på gang får at vide, at nu bliver der indkaldt til forhandlinger.
Så blev der indkaldt til forhandlinger, og så blev forhandlingsmødet aflyst.
Så til regeringen vil jeg sige: Det er ikke, fordi vi ikke kan læse vores e-mails; det er bare, fordi vi gerne vil have, at de her forhandlinger går i gang, og derfor er det lidt svært, hvis vi ikke kan bruge de parlamentariske virkemidler, vi har.
Det gælder navnlig den såkaldte selskabsfinte.«
Så var der vistnok et møde i juni måned, hvor der blev snakket lidt, og nu, her et år senere, kun få uger før europaparlamentsvalget, er reglerne stadig de samme, og vi kommer til at se kampagner – vi ser dem faktisk allerede nu – hvor der er valgmateriale, der er finansieret af hemmelige interesser, og endnu en gang kommer vælgerne ikke til at få at vide, hvem der betaler politikerne for deres meninger.
Private penge, som fru Lotte Rod også var inde på, spiller en større og større rolle i dansk politik.
For hvert valg bruger vi flere penge på kampagner og indhold på sociale medier.
I 2019 var det 277 mio. kr., der blev brugt på valgkamp.
Det tal er endda opgjort uden indregning af Moderaternes midler, for de er jo som bekendt hemmelige, og dem håber vi da at vi snart kan få klarhed over, også selv om Moderaterne ikke gør nogen undtagelser.
Det ville være på sin plads.