Kaare Dybvad (S), 2018-11-22:
Tak for det, formand.
Nu blev der sagt, at jeg var en kujon, og når man kommer fra Vestsjælland, kan man ikke lade det sidde på sig, så nu må jeg hellere gå op og sige noget.
Det bliver problematiseret, om den her lovgivning er i tråd med Socialdemokratiets historiske boligpolitik, og det vil jeg gerne starte med at sige et par ord om.
Det var bl.a. den lov, man brugte til at rydde Borgergade- og Adelgadekvarteret i Indre By i København.
Det var et kvarter, som ifølge stadslægen i København var beboet af i gennemsnit 26 mennesker på 40-kvadratmetersboliger, og det var også et kvarter, hvor Enhedslistens moderparti, DKP, dengang man ryddede det, var imod, at man ryddede det.
Da talte DKP om arbejderdeportation.
Det var den, man brugte til at rydde Den Sorte Firkant i København, og det var den, man brugte til at rydde det, man kaldte Barakkerne, i Horsens og en masse andre utidssvarende boligområder, hvor det gennemgående problem ikke nødvendigvis var standarden af byggeriet – også standarden af byggeriet – men i virkeligheden mere samlingen af sociale problemer på ét sted i en by.
Så når noget hed Den Sorte Firkant i København, var det, fordi man på socialforvaltningens oversigtskort over Københavns Kommune havde en knappenål for hver børnesag, og de knappenåle var sorte, og i det område på Nørrebro var det helt sort, fordi der var børnesager i næsten hver eneste opgang.
Så det, man gjorde, var at rydde det boligområde, bygge nye boliger og åbne op for nogle andre funktioner inde i området, så det ikke for evigt skulle være et sted, hvor man samlede de mest socialt belastede borgere i København.
Dengang stemte VS imod, og DKP stemte blankt, men man var altså imod med stort set de samme argumenter: at man ikke havde nogen steder, hvor folk kunne bo.
Så vedtog vi i 1980'erne en byfornyelseslov, som bl.a. blev brugt til at forny et område på Vesterbro i København og i mange provinsbyer.
Vesterbro kaldte man på det tidspunkt Danmarks største slumkvarter, og også dengang skete det under stor diskussion.
Kritikken var bl.a.: Hvor skal folk bo henne?
Har man råd til at bo i de nye boliger?
Men essensen og resultatet er, at man har fået et attraktivt kvarter på Vesterbro i København, ligesom man har fået det i Den Sorte Firkant, og ligesom man har fået det i Borgergade og Adelgade.
Det, der også går ned igennem den historiske tradition, er, at Socialdemokratiet har stået på retten til at ændre et boligkvarter, fordi der er nogle gennemgående sociale problemer, som bliver koncentreret i området, og fordi vi har den grundlæggende opfattelse, at koncentrationen af sociale problemer øger de sociale problemer.
Kritikken har altid været fra den borgerlige side, at man ikke ønsker at bruge penge på det, kritikken har altid været fra Enhedslisten og Enhedslistens moderpartier, at det var arbejderdeportation, at det var umuligt for folk at finde et sted at bo, at man satte huslejerne alt for voldsomt op, og på den måde er der sådan set ikke noget nyt i, at vi er uenige om den her sag.
Men egentlig havde jeg forestillet mig, at man i Enhedslisten – i takt med den udvikling, man også har gennemgået, hvor man har haft en person, en hædersmand som Mikkel Warming, der har udviklet værktøjet fleksibel udlejning – så også ville kalibrere lidt efter den tid, som vi lever i.
Men vi står altså i dag med udfordringer i de kvarterer, hvor de svageste i vores samfund bor, og vi tror ikke på i Socialdemokratiet, at det er en fordel at vokse op i et kvarter, hvor der er mange sociale problemer, og hvor der er mange integrationsmæssige problemer.
Vi tror ikke på, at et barn af ikkevestlige forældre har en fordel i at gå på Tingbjerg Skole, hvor næsten hundrede procent af de elever, der starter der, ligesom dem har ikkevestlige forældre.
Vi tror ikke på, at integration kan foregå, hvis der ikke er noget at integrere ind i, sådan som der eksempelvis ikke er i Tingbjerg.
Derimod tror vi på, at chaufførens datter skal gå i skole sammen med advokatens søn, de skal spille fodbold sammen, de skal have en hverdag sammen, og det er det, vi tror den her plan kan hjælpe til.
Vi tror på, at man kan bygge ejerlejligheder i Mjølnerparken, og for de penge, man får for at sælge noget i Mjølnerparken, kan man bygge almene boliger i Nordhavnen eller i andre kvarterer, som ellers er for dyre til at bygge almene boliger i.
På den måde sikrer man blandede boligområder, som i Socialdemokratiets optik er en fuldstændig afgørende forudsætning for, at vi også i fremtiden kan have et velfærdssamfund.
Hvis det er sådan, at velfærden kun er det, man kan få nede på kommunen, som man skal snakke med en kommunal medarbejder om, så er der ikke nogen reel velfærd.
Det, der gør vores velfærdssamfund funktionelt, er, at vi har et civilsamfund, at vi har fodboldtrænere, at vi har skolelærere, at vi har pædagoger, at vi har frivillige håndværksmestre, som tager utilpassede unge ind ude i deres lokalsamfund, fordi de gerne vil gøre en forskel, fordi de har en næstekærlighed over for de mennesker, som de møder i deres hverdag.
Og uden den eksisterer velfærdssamfundet ikke.
Og det mener vi er svært at se på i de områder, hvor der er de største sociale belastninger.
Nu nævnte jeg Tingbjerg, et andet eksempel kunne have været Vollsmose eller Gellerupparken.
Der er det svært at skabe den sociale forandring, få den klassekammerateffekt, som vi ved gør en forskel, ikke bare for de svageste elever – men især for de svageste elever – men som i det hele taget løfter elevmassen og gør, at de bliver dygtigere af at gå i skole og har bedre forudsætninger for at komme ud og få et arbejde og have et normalt liv bagefter.
Så bliver der spurgt, og det synes jeg egentlig er en relevant indvending: Bliver der revet for mange boliger ned?
Svaret er, at det kommer meget an på, hvordan man vedtager det lokalt.
I boligområderne Gellerupparken, Bispehaven, Vollsmose, Taastrupgaard og Tingbjerg er man allerede på vej med planer for at ændre de boligområder.
Det er områder, som har 27.000 ud af de 46.000 indbyggere, som bliver omfattet i de her 16 boligområder.
Og hvis man ser på, hvad der er vedtaget der, ligger det på omkring 1.200 boliger, som enten skal nedrives eller sælges.
Så når ordførerne kommer herop og siger, at der skal fjernes 11.000 boliger, så kan jeg ikke få det til at gå op.
Hvis der i de områder, som omfatter over halvdelen af beboerne, allerede er lavet planer og de planer kun omfatter 1.200 nedrivninger eller salg, så svarer det til, at samtlige af de øvrige boliger på den her liste skal nedrives.
Det er der vel ikke nogen der for alvor tror på.
Hvis vi så ser på de øvrige 11 områder, der skal til at lave udviklingsplaner, er der seks af områderne, der har fået en dispensation fra det her 40-procentskrav.
De er altså ikke i nærheden af at skulle nedrive 60 pct.
Der er andre områder, som ikke har en dispensation – det kunne være Stengårdsvej i Esbjerg, det kunne være Skovparken i Kolding – men også her har man jo muligheden for at lave nogle andre boligformer og få byggeri ind imellem og sikre, at man ikke nødvendigvis behøver at rive ned eller behøver at sælge.
Jeg synes egentlig, som også min kollega hr. Mattias Tesfaye var inde på, at man også bliver nødt til at spørge: Hvem er det, der skaber frygten her?
Er det os, som forudser, at de planer, der vil blive lavet i boligområderne, nogenlunde vil svare til de planer, der allerede er lavet i de boligområder, som jeg nævnte: Tingbjerg, Gellerupparken, Vollsmose, Taastrupgaard og Bispehaven?
Vi forudser, at det vil blive nogenlunde det samme.
De planer er vedtaget med stor og bred politisk opbakning – Enhedslisten er med i mange af aftalerne, Alternativet er med i flere af aftalerne, stort set alle øvrige partier er med lokalt – så når vi siger i Socialdemokratiet, at vi forestiller os, at de øvrige boligområder nogenlunde vil lave planer, der minder om dem, så ender tallet jo ikke med, at der skal nedrives 11.000 boliger eller noget, der minder om det.
Så ender det med, at man har en situation, hvor man mange steder kan konvertere til ældreboliger og konvertere til ungdomsboliger og i realiteten ende med at rive meget få boliger ned.
Hvis man læser den rapport, som tidligere er blevet omtalt, fra Boligselskabernes Landsforening, som blev udgivet tidligere på ugen, så er det sådan set også deres konklusion.
Hvis man går ned og kigger på, hvor det er, man har problemer med at skulle risikere nedrivning, så siger de: Det er i Agervang, det er i Sundparken, det er i Finlandsparken.
Det er de tre steder, der bliver nævnt; konkrete tal.
Det er tre steder, der allerede er omfattet af den dispensation, som vi vedtog tidligere på ugen.
Så jeg synes helt alvorlig talt, at man hos dem, som er imod den her pakke – og det er helt reelt at man er det, og det undrer mig ikke, at Enhedslisten er imod, eller for så vidt Alternativet – skal tænke over, om det gavner formålet at puste en skræmmekampagne op over for de mennesker, som bor i de her boligområder, hvor man i virkeligheden kan finde nogle rimelig fornuftige løsninger lokalt mellem kommune og boligselskab, sådan som man allerede har gjort i fem af de her boligområder.