Marianne Jelved (RV), 2019-04-26:
Jeg synes, det har været en fornøjelse at være med her i dag vedrørende et helt andet emne, end jeg plejer at have med at gøre.
Det er jo udtryk for en vis autoritetstro i et svagt øjeblik, at jeg bliver slået af, at det er socialministeren, der skal sidde her og være minister for området, og så tænker jeg, at så må jeg jo rette mig efter det som socialordfører.
Men i virkeligheden skulle det have været sundhedsordføreren.
Derfor synes jeg også, det er interessant at prøve at finde ud af på et eller andet tidspunkt, ikke i dag, men på et andet tidspunkt, hvorfor socialministeren er blevet minister for den her sag.
Vi har jo rigtig mange sjove oplevelser, havde jeg nær sagt, som ministre eller som folketingsmedlemmer, og man kan sidde herinde og blive klogere og klogere ved at lytte til sine kollegaer fra andre partier, andre ordførerskaber, og jeg synes, at borgerne egentlig også burde være glade for, at vi hele tiden bliver klogere her.
Jeg er faktisk blevet rigtig meget overrasket over, at der ikke er krav om autorisation af psykologer i sundhedssektoren.
Jeg kunne ikke drømme om, at der ikke var det, når der er det for alle andre personalegrupper.
Det i sig selv kan jo give anledning til en eller anden undersøgelse af, hvad det er for en tankegang, der ligger bag ved, og hvordan det er, vi generelt betragter psykologer.
Ministeren var selv inde på eksempler.
Man kan have en psykologuddannelse fra et universitet eller en højere læreanstalt, og så bliver man ansat i et arkitektfirma eller i en helt anden slags firma, hvor der er brug for den kompetence og de kvalifikationer, som ligger i den uddannelse, fordi man også skal tænke på menneskelige forhold, når man f.eks. bygger et hus.
Så det er jo helt givet.
Og der vil jeg ikke kræve nogen autorisation, for det er en helt anden type arbejde.
Men ellers er jeg faktisk nået til den erkendelse, at jeg gerne vil kræve autorisation for de psykologer, der arbejder forskellige steder i vores samfund.
Vi har brugt rigtig mange år på at få en helt ny skilsmisselovgivning igennem, og det har været en fantastisk god proces, og vi er alle sammen blevet meget, meget klogere på en hel masse.
Vi er bl.a. også blevet klogere på, at de psykologundersøgelser af børn, der laves i en skilsmisseproces, er af meget, meget varierende kvalitet, fordi der er nogle psykologer, der simpelt hen ikke magter at beskrive, hvad det er for en metode, de anvender, og hvorfor de gør det, og dermed får man ikke en kvalificeret beskrivelse, som kan kommunikeres ud til dem, der har brug for at vide, hvordan barnet har det.
Derfor synes jeg egentlig også, at man skal sige, at en børnepsykolog i den sammenhæng da er en, der skal have en autorisation, så vedkommende kan noget.
Så nu har vi allerede to kategorier, børnepsykologer og skolepsykologer, og det siger jo noget om, at det er forskellige kvalifikationer, de skal have.
De bør da også have en autorisation.
Man kan da ikke sætte en hvilken som helst psykolog, der kunne gå ind i et arkitektfirma, til så at gå ud og være skolepsykolog.
Det kan ikke lade sig gøre.
Så derfor må det jo hænge sammen med, hvad det er for nogle krav, vi stiller til dem.
Så jeg må sige, at en autorisation i virkeligheden bare er en dokumentation af, hvad det er for nogle områder, man er særlig kvalificeret til at varetage for samfundet som helhed og for borgerne i alle aldre.
Det er et spørgsmål om, hvad det er for nogle kompetencer, man kan forvente, og hvad det er for nogle kvalifikationer, man kan forvente, og dermed hvilket ansvar man kan stille den pågældende psykolog over for.
Det vil være en grundholdning hos os i det videre arbejde.