Mai Mercado (KF), 2018-01-09:
Det er ikke så tit, at man ligefrem får tak for et langstrakt forhandlingsforløb, men jeg vil sige, at det er hermed noteret.
Og så vil jeg også gerne kvittere for den modtagelse og den debat, der har været i salen i dag.
Lovforslagets overordnede formål er jo at gøre det muligt for personalet på Kofoedsminde dels at opretholde orden og sikkerhed, dels at forebygge eller forhindre, at de anbragte fortsætter deres kriminelle løbebane inden for boformens mure.
Så skal vi altså huske på, at vi har at gøre med personer, som har begået personfarlig kriminalitet som f.eks. brandstiftelse, røveri, voldtægt eller mord, og hvor der er risiko for, at de vil begå fornyet personfarlig kriminalitet, som det også er blevet sagt flere gange.
Og så er det jo et lovforslag, som altså kun gælder for Kofoedsminde.
Jeg mener sådan set, at vi har et stort ansvar for at forhindre, at f.eks. pædofile kan fortsætte med at tage kontakt til mindreårige over nettet.
Og jeg tror, at vi alle sammen blev forfærdede, da vi så, at en formiddagsavis jo altså afslørede, at der – hvilket også Dansk Folkepartis fru Karina Adsbøl nævnte – var pædofilidømte, som havde haft internetadgang og altså havde chattet og haft kontakt med unge piger.
Det har jeg sådan set fuldstændig forståelse for at vi ikke bare kan sidde overhørig, og ligesom Socialdemokratiet også sagde, kan man spørge, hvad næste skridt så vil være med de muligheder, der er i dag.
Det er jo ikke bare at have chatkontakt; det vil jo potentielt kunne være at bestille en voldtægt eller endog det, der er værre.
Så jeg er rigtig glad for, at vi nu giver nogle flere redskaber til personalet for at forhindre, at anbragte, som har en dom om overvåget adgang til internettet, får adgang til internettet.
Derfor er der også brug for de her yderligere indgrebsmuligheder.
Det er jo klart, at jeg naturligvis står til rådighed for at besvare spørgsmål under udvalgsbehandlingen.
Og så vil jeg egentlig også afslutte med at sige, at jeg også er glad for det lidt langstrakte forhandlingsforløb.
Jeg synes, at vi har fået vendt rigtig mange sten, og jeg tror også, at det har været et forhandlingsforløb, der har vist os, at det har været kompliceret, men hvor vi altså også har fundet løsninger, når vi er stødt på udfordringer undervejs.
Det beslutningsforslag, vi skal behandle i dag, vil pålægge regeringen at ændre den centrale refusionsordning, således at kommunerne får mere i refusion for udgifter i særlig dyre enkeltsager på socialområdet.
Baggrunden er, at forslagsstillerne mener, at kommunerne i dag er så pressede på økonomien, at de tilsidesætter borgernes behov, når de sagsbehandler.
Konkret foreslås det, at refusionsgrænserne sænkes, således at staten fremover giver 50 pct. i refusion for de af kommunens udgifter, der overstiger 600.000 kr. årligt for en enkelt borger, og i dag yder staten 25 pct. i refusion for de udgifter til en enkelt borger over 18 år, der overstiger ca. 1 mio. kr., og 50 pct. i refusion for de udgifter, som for en enkelt borger overstiger 2 mio. kr.
Og for god ordens skyld vil jeg bare lige bemærke, at ændringen af refusionsgrænserne fra 2007 til 2010 var en del af det oprindelige politiske forlig fra 2005.
Derfor har det hele tiden været forudsat, at grænserne skulle hæves, således som det altså også er sket.
Jeg vil også bemærke, at reglerne om tilskuds- og udligningssystemet ikke hører under mit ressortområde.
Altså: Landsudligning, hovedstadsudligning og andre spændende dertil hørende udligningstyper hører under Økonomi- og Indenrigsministeriets område – bare for at få det slået fast – og derfor skal mine bemærkninger til beslutningsforslaget jo altså også knytte sig udelukkende til den centrale refusionsordning, som altså er en bestemmelse i serviceloven under mit ressortområde.
Så lad mig starte med at sige, at intentionen med forslaget forstår jeg sådan set godt, altså, udsatte borgere og borgere med nedsat funktionsevne skal jo have den hjælp, de har krav på, og de skal have den hjælp, de sådan set har behov for, og vi skal værne om deres retssikkerhed.
Det er jeg fuldstændig enig i.
Når regeringen samlet set har den holdning, at forslaget skal afvises, så skal det ses i det lys, at vi har en bekymring for, at beslutningsforslaget altså ikke kommer til at hjælpe den enkelte udsatte borger, og der er faktisk en række gode grunde til at afvise forslaget med henvisning til lige præcis borgerens behov.
For det første:
Jeg kan ikke genkende forslagsstillernes beskrivelse af, at kommunerne, sådan som reglerne er i dag, har et større incitament til at vægte økonomiske hensyn over forpligtelsen til at tilbyde de indsatser, som er bedst for den enkelte borger.
Jeg mener faktisk, at vi har fundet en fornuftig balance imellem de to hensyn.
Sådan er balancen i dag, og det er der egentlig god fornuft i, for i sidste ende skulle det jo gerne komme borgerens behov til gode.
For det andet: Når regeringen er uenig med forslagsstillerne, er det, fordi forslaget derudover kan have nogle uhensigtsmæssige følger, som kan medføre, at borgeren stilles ringere.
Som det første kan jeg have den bekymring, at en øget mulighed for kommunerne til at hjemtage refusion, som altså finansieres af bloktilskuddet, kan rykke ved det grundlæggende princip i styrken af kommunernes økonomi, hvor beslutnings- og finansieringsansvar ligesom følges ad.
For grundlæggende er det jo sådan, at når man selv afholder regningen, udviser man også mere nøjsomhed, og forhåbentlig træffer man også klogere beslutninger, og det kommer i sidste ende den enkelte kommunes borgere til gode, og det går jeg ikke ud fra at der er så mange der er uenige i.
Men den væsentligste grund, den absolut væsentligste grund, til, at regeringen ikke kan støtte det her forslag, er efter min overbevisning, at en ændring af refusionen kan have betydning for kommunernes forebyggende og rehabiliterende arbejde.
Altså, sænker man refusionsgrænserne, bliver det mindre attraktivt for kommunerne at afsætte penge til ofte mindre omkostningstunge initiativer, altså forebyggende initiativer, og det bliver økonomisk set mere fordelagtigt og mere attraktivt at placere borgere i tilbud, som altså afføder refusion i sidste ende.
Så på samme vis kan det være svært at få øje på incitamentet til at arbejde rehabiliterende med borgere på f.eks. botilbud, hvis det betyder, at refusionen bortfalder, når det altså er lykkedes at gøre borgeren mere selvhjulpen.
Men værst af alt vil det være dårligt for den borger, som har brug for lige præcis den forebyggende og den rehabiliterende indsats til at kunne opretholde eller forbedre sit psykiske eller fysiske funktionsniveau, og det tror jeg egentlig også at vi grundlæggende er enige om.
Så samlet set er regeringens holdning derfor, at beslutningsforslaget altså afvises, og jeg deler forslagsstillernes bekymring for, om der stilles de rette økonomiske rammer til rådighed for kommunerne, men jeg mener egentlig, at forslagets formål allerede opnås i dag, og at man med den foreslåede ændring af ordningen altså risikerer at forrykke den balance, som jeg omtalte lige før.
I stedet for vil jeg meget gerne fremhæve, at regeringen sammen med partierne bag satspuljen er blevet enige om en handlingsplan, som gennem en række målrettede initiativer skal styrke kvaliteten i den kommunale sagsbehandling, netop for at tage hånd om den bekymring, der kunne være, og ikke mindst også for at tage hånd om borgernes retssikkerhed.
Så har vi den allersidste, nemlig at regeringen jo ikke kan bakke op om et løft af servicerammen på 500 mio. kr., og det hænger sammen med det svar, som også Skatteministeriet tidligere har afgivet til forslagsstillerne, og hvoraf det altså fremgår, at den skat, der er på pensionsudbetalinger på over 300.000 kr., skader arbejdsudbuddet og opsparingsvilligheden.
Så altså, en kvittering for selve ønsket om at hjælpe borgeren, det ønske deler regeringen, men med det konkrete løsningsforslag, der ligger her, kan vi ikke bakke det op som regering.