Nick Hækkerup (S), 2017-03-24:
Nu røg vi jo nærmest ned i sådan en egentlig sagsbehandling af, hvordan vi kan bringe sagen videre, og det er selvfølgelig også fint nok.
Men jeg synes, der er grund til, når nu vi på foranledning af den tidligere udenrigsminister Holger K. Nielsen har fået sagen på dagsordenen, lige at kaste et blik på, hvad indholdet af beslutningsforslaget er.
Altså, i bund og grund er det jo faktisk ret simpelt, nemlig at svare på følgende spørgsmål: Skal Den Internationale Straffedomstol kunne retsforfølge politiske og militære ledere, som er ansvarlige for en ulovlig krig?
Skal brug af kemiske våben og dum-dum-kugler – også i interne konflikter – være omfattet af domstolenes kompetence?
Kan man svare ja til de to spørgsmål, skal man sådan set stemme for beslutningsforslaget, som det ligger.
Hvis man så vil løfte det lidt, kan man sige: Skal Danmark insistere på, at vi skal have et verdenssamfund, som står på lov og ret og ikke på den stærkestes eller mest brutales ret?
Det er et interessant spørgsmål i øvrigt i en tid, hvor lige præcis den frie, liberale verdensorden, som jo blev skabt af – om nogen – USA og håndhævet af den vestlige verden, bliver draget i tvivl af selv samme USA.
Endelig kan man vel også sige: Skal Danmark holde fast i, at fred og retfærdighed bl.a. opnås, ved at de, der måtte være ansvarlige for overgreb og forbrydelser, stilles til ansvar, og at ægte fred og forsoning opnås, når ofrene ydes retfærdighed?
Hvis man kan sige ja til det, skal man sådan set støtte beslutningsforslaget.
Det gjorde vi jo sådan set også, som det blev påpeget før i et spørgsmål, i 2010, da vi støttede ændringen af statutten for Den Internationale Straffedomstol, så den også kom til at omfatte militær aggression.
Nu er det så bare tid til at ratificere ændringerne, så de også kan træde i kraft.
Det blev også påpeget før, at der er en række andre lande, som har – som udenrigsministeren sagde her fra talerstolen – ratificeret Kampalaændringerne, og der er mange andre, som er i gang med deres ratifikationsprocedurer.
Det skal man lige holde sig for øje, fordi kompetencen først træder i kraft, når mindst 30 lande har ratificeret, samtidig med at det skal være to tredjedele af ICC's medlemslande.
Så derfor er det faktisk vigtigt, at Danmark ratificerer Kampalaændringerne.
undre sig over, at det ikke er sket, ikke mindst på grund af det løbende engagement, vi har, i Den Internationale Straffedomstol.
Det her beslutningsforslag pålægger regeringen at foretage den ratifikation.
Jeg er glad for, at regeringen siger, at det tager man positivt imod.
Der er en række tekniske forhold, som skal afklares, men jeg tror i virkeligheden sandheden er, at forslaget har forputtet sig et eller andet sted, og at alle synes, at det her er meget fornuftigt, og at vi sådan set bør gøre det.
Jeg kan se, at hr. Søren Espersen sender mig et blik, der betyder, at det er han ikke sikker på at han synes vi alle sammen er enige om, når han har været på talerstolen, men så lad mig sige, at de fleste partier i Folketinget – og nu bliver der nikket – vil være enige i, at det her er noget, som vi skal se at få gjort.
Lad os nu lægge til grund, at der er sket det – der har været så mange nedskæringer i Udenrigsministeriet, og der har været meget i vejen – at det har forputtet sig, men nu er blevet genoptaget af den tidligere udenrigsminister Holger K. Nielsen, som bærer det frem her og siger: Skulle vi ikke se at få det klaret?
Det tror jeg i virkeligheden er sandheden om det her.
Så bliver udenrigsministeren fanget af sit system – det kan man godt nogle gange blive, og det har jeg også selv været ude for –
og så har systemet pludselig en masse systemforklaringer på, hvorfor man endelig ikke må stemme ja til et i øvrigt fornuftigt forslag.
Og når man er ny minister, kan man godt sådan blive lidt fanget af det og glemme at sige: Prøv at høre, det er mig, der er minister; altså, jeg vil sådan set gerne have, at vi ratificerer det her; det er politik, det vil jeg gerne have.
Og så bliver man fanget af forklaringer om, at der også skal nogle ændringer i straffeloven til, eller at der også er noget andet, som er forfærdeligt, hvis vi træffer sådan en politisk beslutning: »Det er for farligt, hr. minister«.
Og så kommer man til at lytte til sit system, og så går det, som det går i dag; så er der ikke det flertal, som der i virkeligheden er, for at gøre det, som vi alle sammen – bortset fra hr. Søren Espersen – godt ved er det rigtige at gøre.
Der kan vi så ikke nå hen, og derfor synes jeg, at det er godt, hvis vi kan nå dertil, at vi siger, at vi lader være med at tage andenbehandlingen af forslaget, men nu laver en beretning i udvalget sammen med regeringspartierne, som sætter den her proces i gang med det klare mål, at når der så skal tages stilling i New York, står Danmark klar til at tage sin del af ansvaret.
Og så slutter jeg på sekundet.