Susie Jessen (DD), 2025-05-07:
Tak for det.
Ministeren indledte den her førstebehandling med at indikere, at jeg har fremsat det her beslutningsforslag sådan lidt for at genere regeringen.
Det synes jeg ærlig talt er under lavmålet.
Jeg var 16 år gammel i 2002.
Jeg boede i Vordingborg; jeg gik til fester; jeg arbejdede ved købmanden; jeg passede mit gymnasie og havde fundet min første rigtige ungdomskæreste; vi kørte rundt i hans blå Mazda 323 og besøgte venner.
Det var en teenagetid som de fleste andre unges, vil jeg mene.
Der var dog én historie i 2002, som jeg virkelig husker som definerende for mit syn på, hvad der er vigtigt at kæmpe for, når man taler ligestilling i Danmark.
Sonay kendte jeg ikke, selv om vi boede under 10 km fra hinanden.
Der var kun et par år imellem os; hun var 14 år, og jeg var 16 år dér i starten af 2002.
En kold vinterdag i februar blev hun fundet død i vandet i Præstø Havn.
Hendes hoved havde læsioner, og teknikerne vurderede, at hun havde været i live, men sandsynligvis bevidstløs, da hun blev smidt i vandet af sin drabsmand – hendes egen far.
Hun blev slået ihjel, fordi hun levede for dansk.
Faren havde været voldelig mod hende i årevis af samme grund.
Han havde bl.a. forsøgt at kvæle hende med en ledning, så hun havde været bevidstløs i 7 timer.
Det endte med, at hendes liv sluttede i vandet en kold vinterdag i Præstø.
Hendes historie er én ud af mange, men nok den primære grund til, at jeg selv fra en tidlig alder fandt ud af, at det her område er så enormt vigtigt, for den historie satte sig i mig – måske fordi vi boede så tæt på hinanden og havde nogenlunde samme alder.
Det er vores ansvar som samfund at hjælpe pigerne ud af de her helt forkvaklede og ødelæggende fængsler, som mange muslimske piger befinder sig i.
Vi har i Danmarksdemokraterne løbende haft beslutningsforslag her i salen, der skulle medvirke til et opgør med negativ social kontrol.
Det fylder en del hos os.
Omfanget af det her er stigende, og jeg synes også, at historierne kommer igen og igen med unge kvinder med muslimsk baggrund, der stiller sig frem og fortæller om det liv, de har haft i de her fængsler af æresbegreber, vold og overvågning, og om, hvordan det danske samfund i en blanding af ekstrem berøringsangst og manglende viden ikke greb dem, da de havde allermest brug for det.
Det kan ende med drab, men ofte starter det jo med et råb om hjælp hos vores myndigheder.
Det skal være en sikker havn for dem.
Det er bare så afskyeligt, når vi hører om myndighedspersoner, der ikke har et udgangspunkt om at hjælpe de her kvinder, men som derimod har et udgangspunkt om, at de skal have indprentet islamisme, ærbarhed og undertrykkelse.
Problemet strækker sig jo langt ud over sagsbehandlerne.
Vi ved, at udfordringerne også ligger hos politiet og hos læger, sådan som det kommer til udtryk i eksemplet, vi har læst i MÆRKs rapport, om en læge, der lavede et mødomstjek på en ung pige og sendte hende hjem til familien med besked om, at hun ikke var jomfru.
Den situation er vi jo nogle der ved potentielt kunne have været livsfarlig for den her unge pige, når man også ved, hvor højt sådan noget som renhed og ære vægtes i nogle muslimske kredse.
For de her kvinder kan det tit blive et spørgsmål om liv eller død, om overlevelse.
Derfor skal det simpelt hen være nærmest umuligt, at de mødes af den samme islamisme og det samme had, når de kontakter myndighederne.
I Danmarksdemokraterne har vi med stor interesse læst Kommissionen for den glemte kvindekamps anbefalinger.
Vi har arbejdet med dem, og vi har allerede nu haft en del forslag i salen, der netop er udsprunget af deres anbefalinger, hvilket jeg også nævnte i min indledning.
Der vil jeg bare sige, at jeg i min kerne bliver rasende over, hvordan Socialdemokratiet håndterer det her, altså at det sådan handler om ord, og at man derfor ikke kan bakke op, når man egentlig har sagt, at man vil gøre det op.
Jeg synes, det er fint, at man siger noget i medierne – det skal man da gøre – men så skal man også følge det til dørs bagefter.
Hvis man virkelig er imod bederum på uddannelser og siger i medierne, at man vil lukke bederummene, så skal man da gøre det.
Og hvis man ikke går ind for burka og niqab på landets uddannelser og man står og siger det nede i Folketingssalen, skal man da se at få det stoppet.
Og hvis man bruger en hel ordførertale på at tale om den tredje erkendelse, om, hvordan nogle mennesker udnytter deres position i samfundet til at udbrede de her forstokkede værdier, hvis man virkelig i sin kerne mener, at det er helt forkert, hvorfor er der så gået over et år siden den tale, uden at der er sket noget endnu?
Jeg er bange for, at det her ender i undersøgelser, i beretningstekster og i hensigtserklæringer, og at vi så stadig kommer til at se, at de her piger møder det, som de flygter fra, når de henvender sig til de danske myndigheder.
Jeg synes, det er skuffende og frustrerende.
Men jeg vil også sige tak for debatten i dag og tak til de partier, der har bakket op om forslaget.
Tak for ordet.