Martin Lidegaard (RV), 2018-11-22:
Tak, formand, og tak til regeringen for årets redegørelse.
Jeg synes, det er svært at være uenig i meget af det, der står i redegørelsen.
Men jeg synes måske, den savner en mere dybtgående erkendelse af de voldsomme skred, der sker i især vores sikkerhedspolitiske situation i disse år – det, man på nydansk kunne kalde vores sikkerheds- og udenrigspolitiske disruption.
Og her tænker jeg især på tre nye vilkår, som jeg mener grundlæggende har ændret forudsætningerne for den udenrigs- og sikkerhedspolitik, som Danmark skal drive.
Det ene er klimakrisen, som jo nu for alvor viser tænder og forandrer levevilkår for langt de fleste befolkninger på kloden – ikke mindst dem, der lever i fattigdom i forvejen – men også truer udvikling, vækst, landbrugsafgrøder, fødevareproduktion og vandforsyninger over hele verden.
Klima er ikke bare et problem, det er vor tids største sikkerhedspolitiske udfordring.
Og selv om der er klare fremskridt i regeringens håndtering af det her – det er også fint, at man udnævner en grøn ambassadør – så er det ikke sivet igennem i erkendelsen af, hvor centralt den her udfordring kommer til at stå.
Den anden, hvad kan man sige, vilde udvikling er den vækst, vi har oplevet i verden de forgangne 30 år, og som jo vil fortsætte med eksponentiel styrke de kommende 20 år og fordoble verdens bnp på bare 20 år – det er en ret vild tanke, når man tænker over det.
Den vækst vil jo forandre vores geopolitik, vores teknologiudvikling og vores muligheder for at håndtere klima- og ressourcekrisen.
For den vækst kommer jo primært fra uden for Europas og USA's grænser.
Det vil forrykke de militære, sikkerhedsmæssige styrkeforhold, og det vil gøre det vanskeligt i enhver forstand.
Men omvendt kan man sige, at det også indebærer en kæmpe mulighed, for hvis den vækst bliver bæredygtig, er der faktisk en mulighed for at nå FN's 17 bæredygtighedsmål.
Det er inden for rækkevidde at udrydde verdens fattigdom, forebygge migrationen, sikre klimaet osv.
Det tredje store ryk, jeg vil pege på, er det voldsomme angreb på de institutioner, der siden anden verdenskrig har stabiliseret vores verden og sikret fred og fremgang for Danmark, nemlig FN, EU og NATO, som oplever angreb både indefra og udefra i en skala, som vi ikke har prøvet før.
Det er ikke det samme som Europas Forenede Stater; det er ikke drømmen om et føderalt Europa, jeg står og snakker om her.
Nej, det er drømmen om et Europa, der tager opgaven om at være en foregangsfigur i den nye verdensorden alvorligt
, både når det handler om demokrati og implementering af bæredygtighedsmålene, og når det handler om udenrigspolitikken.
Allerede nu må vi sige, f.eks. når vi skal håndtere Iran og Saudi-Arabien, at hvis der er en ting, vi har været enige om hele vejen igennem, er det jo, at det kun er, når vi får samlet EU, at det batter noget.
Det gælder også Rusland, det gælder Kina, det gælder USA for den sags skyld.
Danmark er for lille, alle europæiske stater er for små til at kunne føre en selvstændig geopolitik i den verdensorden, som vi kigger ind i.
Vi er nødt til at stå sammen, hvis vi overhovedet skal have en stemme i den nye verdensorden.
Så gælder det selvfølgelig om at holde fast i NATO's fundament som vores sikkerhedsfundament, når det handler om det militære.
Det militære er, kan vi sige, vigtigt, men kan absolut ikke stå alene i den verdensorden, vi kigger ind i, hvor altså både klima, men også den økonomiske sikkerhed bliver en stadig mindre selvfølge.
Kig bare på den handelspolitik, som præsident Trump står for.
Den tredje konklusion fører til, hvad der så er tilbage til dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Her tænker jeg selvfølgelig på klima, og der er jeg helt enig med fru Ulla Sandbæk, der siger, at hvis der er noget, som Danmark virkelig har gjort en forskel for i de forgangne 10 år udenrigs- og sikkerhedspolitisk, så er det, at vi har reduceret prisen på havvind med 60 pct. på 3 år.
Det har forandret hele det globale energimarked og vil fremdeles gøre det.
Det er den slags ting, hvor Danmark er en stormagt.
Uanset om vi ønsker den eller ej, kommer den vækst buldrende, og sagen er jo, at det er en ønskelig vækst, for den kommer hovedsagelig for de mennesker, der har brug for den, og som i dag lever i fattigdom.
Men bæredygtig skal den være
Endelig er vi også et helt unikt land, når det kommer til Arktis og vores samarbejde inden for rigsfællesskabets grænser.
Det er et Arktis, der vil blive dramatisk forvandlet på grund af klimaforandringerne i de kommende 10, 20, 30 år.
Og vi er det eneste land i verden, der både er medlem af NATO, EU og Arctic Five og Arktisk Råd på en gang og derfor har unikke muligheder for at præge den udvikling, der skal være i Arktis, både miljømæssigt, økonomisk, demokratisk osv. Der er nok at tage fat på.
Hvis Danmark skal påtage sig et lederskab inden for de områder, jeg har skitseret her, eller alle mulige andre områder, vi måtte ønske og kan blive enige om politisk, så kræver det jo, at vi har ressourcer nok.
Spørgsmålet er, om det ikke er tid til at stoppe.
Spørgsmålet er, om vi kan blive ved med at kværne videre med 2 pct.s besparelser hvert år på et ministerium, der har skåret en tredjedel af sin kapacitet i forhold til år 2000, og hvor vi måske mere end nogen sinde har brug for at styrke den danske stemme, både i Europa, men så sandelig også øst, vest og syd for os.
Det mener vi fra Radikale Venstres side, og vi har derfor foreslået at tilføre i alt 500 mio. kr. over 10 år til udenrigstjenesten i Danmark med henblik på at styrke den danske stemme i verden.