Ulla Sandbæk (ALT), 2018-05-23:
Jeg står her i stedet for hr. Torsten Gejl.
Jeg vil også gerne takke Dansk Folkeparti for at sætte dette beslutningsforslag på dagsordenen og også takke ministeren for, at hun nu siger, at i det øjeblik hun rent faktisk kan gøre det – med de beføjelser, hun har – så vil hun meget gerne være med til at bringe dette forslag ud i livet.
Når man nu kommer så langt nede i en talerrække, hvor det alt sammen er sagt allerede, kan man trøste sig lidt ved, at Søren Kierkegaard har en bog, som hedder Gjentagelsen, hvor han roser gentagelsen og siger, at det faktisk er rigtig godt for os at få mange gentagelser.
Vi ved jo faktisk også, at når man holder en tale, er det faktisk kun en temmelig lille procentdel – jeg kan ikke huske, hvilken procentdel det er – folk kan forholde sig til, så derfor vil jeg med nogenlunde ro gentage meget af det, som allerede er blevet sagt.
Alternativet støtter forslagsstillernes holdning til, at anbragte unge ikke skal betale for dele af den løn, de tjener på fritidsjob, til kommunen, og det giver jo næsten sig selv.
De skal naturligvis lige så vel som alle andre unge kunne beholde den løn, de tjener, og selv disponere over den.
Vi er også enige i, at det at have et fritidsjob dokumenterbart har en lang række positive effekter.
Og her kommer jeg så til at gentage nogle af dem: Det at lære at tjene sine egne penge og selv kunne disponere over dem bidrager bl.a. til en økonomisk bevidsthed, til ansvar, til disciplin og til at modne unge.
Det giver dem tillid til egne evner, udvikler sociale kompetencer og lærer dem at indgå på en arbejdsplads.
Det er netop det, som blev beskrevet i den kronik i Dagbladet Information, som fru Karin Nødgaard allerede har henvist til og fortalt dele af.
Hun skriver: Det var en kæmpesucces, da jeg som 15-årig fandt et job i en 7-Eleven-butik.
Det udviklede mig mere og hurtigere end alle de tilbud, kommunen havde givet mig, siden jeg blev anbragt uden for hjemmet.
Det er nok ikke alle, der kan sætte sig ind i, at jeg blev så glad for et job som salgsassistent i en 7-Eleven-butik, som jeg gjorde.
Det var da også et hårdt job.
Forholdene og lønnen var måske ikke de bedste, men jeg havde opnået det helt selv.
Der blev forventet noget af mig, så jeg tog meget ansvar for at klare opgaverne så godt som muligt.
Jeg var kun 15 år, og det var måske kun et job som salgsassistent, men jeg tog det meget seriøst.
Jeg, som altid skulle vækkes et par gange, kom nu selv op om morgenen og cyklede af sted på arbejde, som regel før resten af huset var vågnet.
Jeg holdt op med at ryge hash med de andre.
Det var vigtigere for mig være helt klar i hovedet, når jeg skulle på arbejde.
Jobbet udviklede mig meget.
Den store kundekontakt hjalp mig bl.a. til at slippe af med min sociale angst, der holdt mig tilbage fra at skabe sociale relationer uden for døgninstitutionen, og jeg forbedrede basale evner såsom situationsfornemmelse og smalltalk – noget, jeg på grund af omsorgssvigt og mobning som barn kun havde begrænset fornemmelse for.
Men vigtigst af alt gav jobbet mig en følelse af at være normal og af at passe ind.
Men glæden blev kort.
For hver måned blev jeg tvunget til at betale størstedelen af min løn til kommunekassen.
Loven om egenbetaling gav ikke mening for mig.
Jeg havde været til et hav af snakke om aktivering, og det virkede, som om det var det vigtigste mål.
Hvordan kan det så retfærdiggøres, at man samtidig har en lov, der fjerner incitamentet til at arbejde og holder de unge fanget på offentlig forsørgelse?
Det underminerer jo samfundets interesse i at styrke selvstændighed og arbejdsparathed hos udsatte.
Jeg ville jo bare gerne være normal.
Sådan spørger Helga Sofia Nielsen.
Jobbet er, skriver hun, et møde med den normale verden.
Det giver kompetencer og udvikling, som kommunens tilbud sjældent kan hamle op med.
Det er simpelt hen ikke okay at gøre den mulighed uattraktiv.
Hver gang jeg skulle betale til kommunen, følte jeg mig magtesløs og til grin.
Resultatet blev, at jeg ad flere omgange gik ned i arbejdstid.
Til sidst sagde jeg op, men det var med tårer i øjnene.
Det kunne bare ikke betale sig for mig at blive.
Helga Sofia Nielsen har naturligvis ret.