Torsten Gejl (ALT), 2024-04-10:
Tak, formand.
Det her beslutningsforslag kom oprindelig som et borgerforslag iværksat af #enmillionstemmer, og det er egentlig sjovt at høre både ministeren og den socialdemokratiske ordfører tale så varmt om #enmillionstemmer stemmer, mens de står på talerstolen og stemmer nej til de forslag, som de oprindelig kom med.
Jeg synes, at det her forslag er utrolig relevant i tiden, både med hensyn til økonomien og kassetænkningen, men også i forhold til retssikkerheden.
Der er netop kommet en rapport fra Tranæsudvalget i KL, som jeg nok synes foreslår nye højder for kassetænkningen i kommunerne.
Jeg har både talt med mennesker med handicap og handicaporganisationer, som er bange for, at mennesker med handicap bliver en slags investeringsobjekter, der skal bedømmes på deres værdi på arbejdsmarkedet, i stedet for at være mennesker i et velfærdssamfund, hvor man faktisk har ret til støtte og hjælp, hvis man får brug for det, og der vil jeg lige slå fast, at det ikke er et lovforslag fra Beskæftigelsesministeriet, vi her bedømmer, og at det ikke handler om, hvorvidt man kan gøre sig parat til et arbejde eller ej, men at det her er et forslag på Socialministeriets område, og at man har lov til at få hjælp, fordi man er et menneske.
Ordene prioriteringsrum og styringsmuligheder dækker i virkeligheden over, at kommunerne skal kunne give den hjælp, de har lyst til.
Ikke nødvendigvis på baggrund af behov.
Og det er i min verden en gigantisk fejlslutning.
Et selvmål af rang.
Hvad er det for et samfund, vi bevæger os mod, hvis økonomi ender med at blive den væsentligste parameter i handicappolitikken?
På socialområdet?
« Det skal også nævnes, at Monica Lylloff fra #enmillionstemmer vender tommelfingeren nedad til Tranæsudvalgets rapport.
Og det er jo ikke, fordi kassetænkning og økonomisk tænkning er nyt.
Altså, vi har jo i Socialudvalget og Socialministeriet nu længe kæmpet imod, at mennesker med handicap uberettiget får frataget deres hjælpemidler, og at de, hvis de har kræfter til det, skal kæmpe en stor kamp for overhovedet at få dem igen, selv om de faktisk er berettiget til det.
Så kassetænkningen på handicapområdet er jo tiltagende, og jeg tror jo egentlig også, at jo længere tid mennesker med handicap bliver besparet, jo længere tid man giver dem den forkerte hjælp eller ikke hjælp nok eller man ikke giver dem de hjælpemidler, de skal bruge, jo dyrere bliver det.
For jo sværere får man ved at komme ind i samfundet igen og få et normalt liv og få et arbejde.
Det her beslutningsforslag adresserer også retsløshed.
Det er jo efterhånden almindeligt kendt, at Ankestyrelsen i løbet af de sidste 10 år har fået 500.000 klager – 500.000 klager – fra borgere, der føler, at de har fået en forkert afgørelse i kommunerne, og tusindvis af de klager fører, som vi også har talt om i dag, til omgørelser, og hvor der på handicapområdet er en alt for stor omgørelsesprocent.
Men selv om der har været 500.000 klager på 10 år og tusindvis eller måske hundredtusindvis af omgørelser, har der ikke været en eneste gang, hvor Ankestyrelsen f.eks. har sanktioneret kommunerne, og det er jo ret vildt.
Det er altså fuldstændig konsekvensløst for en kommune at træffe forkerte beslutninger i forhold til en borgers sag.
Det kan være, at den bliver omgjort, og at man den næste dag bare igen kan træffe en forkert beslutning.
Så der er virkelig en retsløshed, og det er jo ikke kun på handicapområdet, men det er også på alle de andre velfærdsområder, og det er der også nogle partier der forsøger at adressere, f.eks. DF og LA, som gerne vil have sanktioner over for kommunerne, når man bliver ved med at træffe forkerte afgørelser, og det er i Alternativet også lykkedes os at samle støtte fra alle partier undtagen regeringen og Det Konservative Folkeparti til at prøve at foreslå en model for en forvaltningsdomstol, som Folketinget så kan tage stilling til.
Det er sådan, at man i hele EU undtagen i Danmark har en forvaltningsdomstol, hvor man prøver at sikre, at der bliver en konsekvens, når offentlige myndigheder træffer forkerte beslutninger i borgernes sager, for selvfølgelig at forsøge at skabe en præcedens for, at det stopper, og i Alternativet stemmer vi, hvis det beslutningsforslag kommer i salen, ja, ikke fordi vi har en superquickfix, i forhold til hvordan det lige præcis skal løses, men også som en slags protest mod kassetænkning og retsløshed.