Marlene Borst Hansen (RV), 2018-04-26:
Tak til ældreministeren for redegørelsen.
Den indeholder mange fine initiativer, og rigtig mange af dem har vi også været sammen om at igangsætte og støtte, særlig i forbindelse med satspuljeforhandlingerne.
Jeg har valgt at tage fat på to udfordringer i min ordførertale.
Den ene er manglen på sosu-assistenter og -medhjælpere, og den anden er ensomme ældre.
I forhold til manglen på kvalificeret arbejdskraft inden for sundhedsog omsorgsområdet har vi snart hørt tallene mange gange, både til samråd, her i Folketingssalen og i artikler i snart sagt alle landets aviser.
Tre ud af fire kommuner mangler kvalificeret arbejdskraft på ældreområdet, og de mangler den akut.
Og udfordringen bliver hver dag større og større; der bliver flere og flere ældre, og der er flere sosu'er, som stopper med at arbejde, end som starter med at arbejde.
Jeg vil gentage det, jeg sagde her i salen for par uger siden til en anden debat, nemlig at det simpelt hen er paradoksalt, at samtidig med at regeringen sådan set anerkender problemstillingen med manglen på arbejdskraft, skærer den hvert eneste år på sosu-uddannelserne, således at den samlet og alene på sosu-uddannelserne i 2016, 2017 og 2018 sammenlagt har sparet 72 mio. kr.
Så kan det godt være, at det kun er et meget lille procenttal, når man ser på den store finanslov, men det er altså rigtige 72 mio. kr., som sosu-uddannelserne har måttet spare på 3 år.
Det er godt nok mange penge.
Så igen skal der fra radikal side lyde en stor appel til regeringen om at stoppe besparelserne på erhvervsuddannelserne og herunder sosu-uddannelserne.
Problemet med manglen på sundheds- og omsorgspersonale er imidlertid så stort, at det ikke er nok bare at styrke uddannelserne; vi bliver nødt til at finde flere og bredere løsninger.
Og der skal ikke herske nogen tvivl om, at vi fra radikal side meget gerne så, at vi sænkede beløbsgrænsen, så vi kunne rekruttere flere udlændinge til arbejdet i omsorgs- og plejesektoren.
Vi bliver nødt til at gøre noget markant anderledes, end vi gør i dag.
Vi er fra radikal side klar til at drøfte alle mulige løsninger.
Noget andet, som er virkelig bekymrende, når vi diskuterer ældrepolitik og ældreomsorg, er den ensomhed, som rigtig mange ældre oplever.
Vi taler rigtig meget om mental sundhed i de her år, men meget ofte fokuserer vi på de unge.
Og selvfølgelig er det også helt ekstremt vigtigt, at vores unge er mentalt sunde og har det godt.
Det er slet ikke for at underkende den dagsorden.
Men mental sundhed er tydeligvis ikke kun relevant i forhold til unge; de ældre er en udsat gruppe, når vi taler om ensomhed.
I Ældreministeriets redegørelse lyder det, at 33.000 personer på 65 år føler sig ensomme, og fra Ældre Sagen lyder tallet på over 50.000 personer.
Det er ældre mennesker, der føler sig ensomme i en grad, så det påvirker deres hverdag negativt.
Mange ældre tager også antidepressiv medicin.
I 2016 fik 145.000 personer over 65 år antidepressiv medicin her i Danmark.
Det må og skal vi gøre noget ved.
Og det kræver altså en meget større indsats end blot en pulje afgrænsede initiativer under satspuljen.
Vi skal bruge alle gode kræfter på at sikre, at det enkelte menneske har de bedst mulige betingelser for et godt liv, både fysisk og mentalt.
Det er ikke kun en kommunal eller en statslig opgave; vi har i høj grad brug for hele frivillighedsområdet og for de mange, mange civilsamfundsaktører.
Men det er politikerne – det er både os og de kommunalt og regionalt valgte – som har ansvaret, og som skal sætte rammerne og indgå samarbejde med civilsamfund og med de frivillige.
Jeg er sikker på, at alle, der er til stede her i dag – nu er der godt nok ikke så mange, men vi kunne tage hele Folketinget med for den sags skyld – har et aktivt liv uden for Christiansborg.
Vi går til idræt, vi går til koncerter, vi sidder i lokalbestyrelser rundt omkring, vi laver alt muligt i vores fritid.
Det er med til at give os livsværdi; det skaber mening for os.
Men hvad så, når vi bliver 75 år og måske bliver ramt af svækkelse og sygdom, som gør, at vi ikke bare selv kan komme ud; at vi har brug for, at der er nogle, der hjælper os, når vi skal til bridge?
Har det så mindre livsværdi at komme ud til aktiviteter og leve et socialt og kulturelt liv; har det mindre værdi at deltage i foreningsaktiviteter?
Nej, det har det helt sikkert ikke, tværtimod.
Og derfor bliver vi simpelt hen nødt til at gøre det bedre, end vi gør i dag.
Tak for ordet.