Carolina Magdalene Maier (ALT), 2016-12-19:
Tak for det.
Hvis det her var et klasselokale, ville jeg lave sådan en øvelse – og det skal jeg nok lade være med, for det er ikke et klasselokale – hvor jeg ville spørge, hvor mange af de tilstedeværende der selv har taget to uddannelser; hvor mange der har børn, der har taget to uddannelser; hvor mange der har børn, som måske har taget en uddannelse, men har fundet ud af, at det var en forkert uddannelse, og gerne vil tage en anden; eller hvor mange der bare i det hele taget ønsker for deres børn og børnebørn eller for sig selv – hvis man måske skal ud at lave noget andet – at der eksisterer den mulighed, at man kan træffe et nyt valg, altså hvis man har fundet ud af, at det valg, man har truffet, ikke var det rigtige for en selv.
Jeg tror helt grundlæggende, at vi savner noget i hele den her debat om L 69, og det er, at vi savner at spørge os selv: Hvorfor er det egentlig, vi har de videregående uddannelser i Danmark?
Hvorfor skabte man i sin tid et universitet?
Hvorfor er det egentlig, at vi gerne vil have, at folk uddanner sig?
Det vil vi jo gerne have, fordi – i hvert fald hvis man spørger mig – vi har et ønske om, at vi som samfund har et vidensniveau, som kan bære os ind i fremtiden; at vi som samfund har en mulighed for at skabe forandring.
Forandring er jo noget, som vi gennem uddannelse har skullet skabe igennem hele vores civilisation.
I gamle dage, i gamle stammesamfund, gik man ikke på universitetet og blev uddannet, men man gik måske i mesterlære hos dem, man voksede op sammen med.
Og en del af det at lære og at uddanne sig handlede jo netop om, at man skulle lære at kunne forandre de elementer, den praksis, man havde med hensyn til at møde de udfordringer, der stod foran en.
Når nabostammen havde lavet et eller andet nyt våben, blev man nødt til at forfine sit eget våben, så man kunne svare igen.
Det er det, uddannelse handler om.
Det handler jo om, at vi skal få etableret en viden, som kommer samfundet til gavn.
Og det handler om, at vi kan skabe forandring.
Den diskussion hænger sammen med det her lovforslag, for det, der sker her, er, at vi kommer til at have nogle unge mennesker, der har taget en uddannelse, som de efterfølgende finder ud af de ikke brænder for, og som ikke giver dem mening.
Og hvis man ikke brænder for det, som man laver, og hvis der ikke er nogen mening med det, som man laver, så kommer man ikke til at skabe nogen som helst form for forandring.
Så kommer man til at være et af de mennesker, som ikke trives med sig selv og sit job, og man kommer til at være en medarbejder, som ikke skaber den forandring, som alle arbejdsgiverne efterspørger.
Og man kommer ikke til at bidrage til at løfte det her samfund endnu højere op i forhold til at kunne møde en fremtid, som vi ikke kender.
Og noget af det begrænser vi gennem det her lovforslag, for lige pludselig siger vi til folk: Nej, hvis I har truffet et forkert valg, hvor I laver et eller andet, som I egentlig ikke synes er spændende for jer, så er det bare ærgerligt – klø bare på, for det er det eneste, vi har at tilbyde jer.
Jeg håber, at ministeren eventuelt vil tage initiativ til, at vi kan tage den diskussion på et niveau, som jeg synes vi fortjener i det danske Folketing.
Vi har været omkring mange ting.
I fredags stod vi her, og i dag står vi her igen, og vi har stået her tidligere.
Jeg vil ikke gentage mig selv, men til sidst vil jeg bare sige: Jeg skal være den første til at række en hånd ud.
For jeg tror, at man begår en stor fejl.
Og jeg håber, at vi på et eller andet tidspunkt, når tiden er inde, er i stand til at kunne gøre den fejl om.
Så med en stor anbefaling om at trykke nej til det her lovforslag lige om lidt vil det være mit ønske for Danmarks ungdoms fremtid.