Henrik Dahl (LA), 2019-11-15:
Tak for ordet.
Da jeg selv kom i den alder, hvor jeg skulle begynde at overveje, om jeg ville ryge, havde jeg også et brændende ønske om at blive klubmester i 100-meter-butterfly.
Ønsket om at blive klubmester vandt, og jeg kom aldrig i gang med at ryge, selv om jeg boede i et landdistrikt, hvor de fleste røg.
Og det er jeg glad for i dag, for rygning er og bliver usundt, og det kan ikke anbefales til nogen.
Så i den forstand er jeg faktisk enig med forslagsstillerne.
Men det forholder sig jo ikke sådan, at fordi et stof har nogle bestemte skadevirkninger, udløser det her stof automatisk den optimale kontrolpolitik for sig selv.
Et godt eksempel er kontrolpolitikken i forhold til narkotiske stoffer.
Alligevel har det, i hvert fald siden sociologen Jacob Hilden Winsløw i 1984 offentliggjorde bogen »Narreskibet«, været sådan, at der var en udbredt faglig forståelse for det synspunkt, at den danske kontrolpolitik for narkotika er meget uhensigtsmæssig og irrationel.
Formelt set er alkohol et organisk opløsningsmiddel.
Det burde jeg ikke sige på en fredag, ovenikøbet en fredag, hvor man så småt kan begynde at se julen i horisonten.
Hvis man anmeldte en nyopfunden drikkevare med 40 pct. organisk opløsningsmiddel til Fødevarestyrelsen i dag, ville den formentlig ikke blive godkendt.
Nu har vi de regler, vi har, og det synes de fleste, herunder jeg selv, er fornuftigt nok.
Det er fornuftigt, at vi har regler, som beskytter i forhold til de negative eksternaliteter ved at ryge, som en økonom ville kalde det.
Man bør ikke uden videre have ret til at forpeste luften for andre og til at påføre andre mennesker massive udgifter til rens og tøjvask.
Der kan også argumenteres for, at når vi alle sammen betaler til sundhedsvæsenet, bør rygere betale et beløb i afgift, der nogenlunde svarer til deres ekstra træk på sundhedsvæsenet.
Men vi synes ikke i LA, at man lige her og nu skal gå længere i kontrol- og afgiftspolitikken, end princippet om de her negative eksternaliteter tilsiger, uden at man også tænker på at lave et nogenlunde konsistent sæt af principper og regler.
Skal man graduere kontrollen efter omfanget af skadevirkninger?
Det bør man diskutere.
Og hvad med den sociale dimension?
Her synes jeg, der er alt for mange politiske partier, der forsøger at hoppe over, hvor gærdet er lavest – ikke alle, men mange.
Det spiller f.eks. en betydelig rolle for diskussionen om differentieret pension, at bl.a. ufaglærte arbejdere har en stor overdødelighed.
Hvis det skal være tabu at diskutere, at en stor del af overdødeligheden skyldes KRAM-faktorerne – altså, kost, rygning, alkohol og motion – vil der jo pr. definition aldrig blive en redelig diskussion om et vigtigt emne som differentieret pension.
For så kan vi jo ende i en situation, hvor alle skatteborgere ender med at skulle betale en stor regning for nogle personlige livsvalg, som er mere almindelige i nogle sociale grupper end i andre.
Den diskussion skal vi jo ikke tage her, men den er rigtig vigtig.
Så der er brug for en eller anden form for moratorium, hvor vi tager en samlet diskussion af kontrolpolitikken for tobak.
Og derfor kan vi ikke støtte beslutningsforslaget.
Tak for ordet.