Martin Lidegaard (RV), 2020-12-21:
Mange tak, formand, og også tak til dem, der har rejst den her forespørgsel.
Som flere har været inde på, er det en både relevant og dybt aktuel diskussion, vi har i dag.
Det er det i hvert fald af to grunde.
Den ene er, at situationen i Hongkong berører os alle dybt.
Alle os, der har haft lejlighed til at mødes med repræsentanter for demokratibevægelsen i Hongkong, er klar over, at det er blodig alvor for dem og for hele befolkningen i Hongkong.
Men det er jo også en relevant debat, som flere har været inde på, fordi det er billedet på en generel udvikling og en generel problematik, som handler om, hvordan vi håndterer en af tidens nye stormagter, den største, Kina, i den nye multipolare verdensorden, som vi kigger ind i.
Hvordan håndterer vi et system, der er så anderledes end vores, men omvendt en stat, som er uomgængelig, og som ikke kommer til at forsvinde på nogen som helst måde, men vil blive en del af vores fortsatte virkelighed, og som ser ind i en fremtid, som i hvert fald i nogle år endnu er meget anderledes end vores?
Hvad kan og skal vi gøre?
For mig – og det var grunden til, at jeg roste udenrigsministeren –
er der ingen tvivl om, at både når det handler om Hongkong specifikt i de her dage, uger og måneder, og når det handler om det store billede, er Europa og EU en helt afgørende aktør.
Men for mig er det bare indlysende, at hvis man ønsker at kunne påvirke Kina og kunne gøre en reel forskel over for Kina, så er EU og Europa uomgængelige.
Hvert eneste europæiske land er en småstat i den verdensorden, vi kigger ind i.
Tilsammen er vi stadig væk verdens største handelsøkonomi med de muskler, det giver, hvis vi kan stå sammen, og hvis vi ønsker at stå sammen.
Det er forudsætningen.
Det fritager ikke Danmark fra at tage et ansvar i Europa og påvirke EU i den retning, vi så synes er den rigtige.
Hvad bør egentlig være vores mål i den dansk-kinesiske relation?
Der er i hvert fald fire områder, som jeg ser det, hvor vi har stærke interesser og bør have klare mål.
Der er et sikkerhedspolitisk område og mål, som jo er den brede sikkerhedspolitiske dagsorden.
Det er ikke sådan, at jeg i hvert fald går og frygter sådan konventionelle militære angreb eller indgriben fra kinesisk side på vores breddegrader, men der er en cyberrealitet, der er en teknologisk diskussion, der er en økonomisk diskussion, som er det, man kunne kalde blød sikkerhedspolitik, men som vi kommer til at diskutere også med kineserne.
Det er den ene dagsorden.
Og hvis man spørger mig, er vores største sikkerhedspolitiske udfordring i dag for vores generation af politikere nok klimaudfordringen.
Der er det uomgængeligt, at Kina skal med på vognen, hvis vi skal lykkes med at komme i mål med det.
Det tredje er menneskerettigheder og demokrati, altså det at forsøge at påvirke det kinesiske politiske system i en mere demokratisk retning.
Endelig, som det sidste, er det at bevare en stærk handel og økonomisk udvikling med Kina, også af hensyn til danske erhvervsinteresser, eksport og jobs.
Alle fire områder er for mig vigtige, og de hænger sammen.
Og hvis man skal sige, hvad der er fælles for de fire områder, så er det, at vores interesse i, at Kina ikke bliver isoleret, men tværtimod bliver omfattet af en ny multilateral retsorden på internationalt niveau, er afgørende.
Det værste, der kunne ske, var, at Kina lykkedes med – hvad nogle kræfter i Kina jo ønsker – at isolere landet og nogle få stater, som ville tilslutte sig, i en, kan man sige, ny bipolar verdensorden, hvor vores muligheder for at påvirke det både sikkerhedspolitisk, klimamæssigt, menneskerettighedsmæssigt og handelsmæssigt er lig nul.
Vi har behov for at binde Kina og alle andre stormagter ind i en ny verdensorden, der er regelbaseret, og ikke det modsatte.
Derfor bliver dansk Kinapolitik altid en balance mellem at sige og gøre for lidt og sige og gøre for meget.
Vi har flyttet os, og vi skal flytte os, når vi ser, at det går så meget i den gale retning, som det gør i øjeblikket.
Vi skal tale højere, og vi taler højere.
Omvendt skal vi heller ikke helt derud, hvor vi fuldstændig opgiver at have diplomatiske forbindelser og påvirke også ad de officielle kanaler.
Den respekt for balance skal vi have.