Ole Birk Olesen (LA), 2021-09-09:
Tak for det.
Hvis man nu forestillede sig, at regeringens finanslovsforhandlinger gik fuldstændig i hårdknude og man nåede hen til årsskiftet og der ikke var lavet en aftale om en ny finanslov, så ville der ske det, at bureaukratiet ville gå i gang og videreføre de gamle budgetter fra finansåret 2021 ind i 2022 – en bureaukratifinanslov, kunne man kalde det.
Det forslag til finanslov, som regeringen har fremlagt her, er faktisk bare sådan en bureaukratifinanslov.
Der er stort set ingenting, som ikke bare er en videreførelse af de udgiftsbudgetter, der er i 2021, som man så viderefører i 2022.
Det er ren bureaukrati, ren teknokrati, ingen politisk retning overhovedet.
Så der er ingen politisk retning, man er åbenbart bare tilfreds med at sidde og bestyre det, der er.
Hvad mangler vi?
Jeg synes, at vi især i de her uger og de her måneder og de her år mangler en regering, som benytter finansloven som et afsæt for at løse en af de store økonomiske udfordringer, vi har for øjeblikket, og også en stor moralsk udfordring, som vi har for øjeblikket, nemlig det forhold, at der er masser af ledige jobs derude på vores arbejdsmarked – jobs, som kan varetages af hvem som helst, der bare har et normalt helbred, men som ikke bliver besat, til trods for at vi også har hundredtusinder af folk, som står i ledighedsstatistikken, ikke fordi der er noget galt med dem, men alene fordi de hævdes at være arbejdsløse.
Det er der ingenting om.
Dermed bliver det også meget synligt, at regeringen ikke mener, at den kan bruge sit parlamentariske flertal til noget, når der skal føres seriøs politik i Danmark.
Socialdemokratiet gik til valg på at ville have et rødt flertal i Folketinget, så man kunne danne en socialdemokratisk regering på baggrund af det røde flertal.
Men når vi står med et af de helt grundlæggende spørgsmål for det danske samfund, både økonomisk og moralsk, nemlig at vi skal have folk til at yde en indsats for deres egen føde, både fordi det er den rigtige måde at gøre det på, men også, fordi det er forudsætningen for, at vi kan have et velstående samfund i fremtiden, så erkender regeringen ved fremlæggelsen af finansloven, at det ikke er noget, man kan lave med de partier, som man regner med at lave finanslov med.
Enhedslisten kan ikke bruges til at tilskynde folk til at tage et arbejde; SF kan formentlig heller ikke bruges; Alternativet kan ikke bruges; Frie Grønne kan ikke bruges; måske endda dele af Socialdemokratiet ikke kan bruges til det.
Det kan forklare, hvorfor man ved siden af i nogle forhandlinger, som man vil indkalde de blå partier til, kommer med så forkølet et udspil, der ikke kan gøre andet end at skaffe 10.000 flere i arbejde, som man egenhændigt har hevet ud af arbejdsmarkedet med sin Arnepension.
Det er det eneste, som Socialdemokratiet kan mande sig op til, altså at gøre sin egen skade god igen – 10.000 ud på Arnepension, så prøver vi at få 10.000 unge ind ved at gøre noget ved dimittenddagpengene.
Socialdemokratiet taler meget – en gang imellem, det kommer sådan lidt i bølger, afhængigt af hvad der er moderne at sige på socialdemokratisk – om ret og pligt: Vi Socialdemokrater går ind for, at ret og pligt skal følges ad.
Man har nogle rettigheder i det her samfund, men man har også nogle pligter, bl.a. en pligt til at arbejde, hvis man er i stand til det.
Men Socialdemokratiets historie med opbygning af den socialdemokratiske socialstat, vi kender i dag, er, at man har indført flere og flere rettigheder og har udhulet pligter og har udhulet pligter og har udhulet pligter.
Det er den måde, man er gået fra i 1960 at have 200.000 danskere i den arbejdsdygtige alder, som er på overførselsindkomst, til at man på et tidspunkt i 1980'erne kom op på en million danskere i den arbejdsdygtige alder på overførselsindkomst, og det er vi så heldigvis kommet ned fra igen til 700.000 danskere i den arbejdsdygtige alder på overførselsindkomst.
Det er en konsekvens af, at Socialdemokratiet taler om ret og pligt, men først og fremmest udvider rettighederne til at leve af andre folks penge og fjerner pligten til at forsørge sig selv i ét væk, senest med Arnepensionen.