Zenia Stampe (RV), 2025-04-25:
Jeg synes, det er bemærkelsesværdigt, hvordan udlændingedebatten de sidste år er kommet til at handle mere og mere om indfødsret.
Det er måske i virkeligheden, fordi man har strammet reglerne for opholdstilladelse så meget, at interessen nu kredser om statsborgerskab.
Jeg vil så sige, at jeg synes, at mange af de her spørgsmål i virkeligheden hører hjemme i en diskussion om opholdstilladelse, og hvem vi giver opholdstilladelse, for jeg synes jo, at i det øjeblik, man giver mennesker opholdstilladelse i Danmark – mennesker med børn eller mennesker, der får børn i Danmark – påtager man sig også et ansvar for de børn.
Jeg mener jo grundlæggende, at ligesom børn ikke skal gøre sig fortjent til deres forældres kærlighed, skal børn heller ikke gøre sig fortjent til at føle sig hjemme i det, som er deres hjemland.
Det er jo grundlæggende det, det her forslag handler om.
Selvfølgelig er der alle mulige praktiske konkrete fordele ved at være statsborger – man kan stemme, man kan læse til politimand, man kan ikke udvises osv. osv. – men for mig handler det jo grundlæggende om at sende et signal til de børn, der vokser op i vores land, og mange er endda født her og vokser op med dansk som deres andet modersmål, om, at det her også er deres hjem, for jeg ved egentlig ikke, hvad de ellers er, hvis de ikke er danskere.
Det var derfor jeg stillede det spørgsmål til ministeren, som for mig faktisk er det afgørende spørgsmål: Hvordan skal vi se på de børn, der vokser op i Danmark, går i danske institutioner, går i dansk skole, tager en dansk ungdomsuddannelse osv. osv.?
Hvis vi ikke skal se dem som danskere, hvad skal vi så se dem som?
Og hvad er det egentlig for et signal, vi sender til dem, når vi på den ene side siger, at de skal være danske i hjertet, og det mener jeg også, og at de ikke må leve i et parallelsamfund, og samtidig fastholder vi krampagtigt, at de ikke er danske.
Det er derfor, jeg i virkeligheden ikke er så optaget af paragrafferne, selv om det i sidste ende jo er et spørgsmål om paragraffer.
For mig er det en følelsesmæssig ting på linje med at være forælder, for sådan er det også at være et fædreland for nogen.
Det er en følelsesmæssig tilknytning.
Jeg kan godt se, der kan være enkelte, hvor man tænker: Nej, de skulle da slet ikke være danskere, for det har de da ikke gøre sig fortjent til.
Men hvad med alle dem, og det er jo flertallet, som vokser op og føler sig danske og fejrer deres fødselsdag med danske flag, og som vi så alligevel insisterer på ikke er danske, og som vi også skaber andre forventninger til, end vi vil gøre over for danske unge.
Der bliver det jo så konkret, når vi siger til de unge, til alle de andre: Tag jer en uddannelse.
Men lige præcis til de her unge siger vi både, at de ikke er danske, men vi siger også, at de skal gøre andet, end deres kammerater gør.
Om det så er produktivt eller kontraproduktivt i forhold til integrationen, ved jeg ærlig talt ikke.
Der er nogle i dag, der har diskuteret, om det kan løse integrationsproblemer.
Men for os handler det ikke om at løse integrationsproblemer; for os handler det om børneomsorg.
Hvordan er man et samfund og et fællesskab for de borgere, der vokser op her?
Jeg synes ikke, vi er et særlig, hvad kan man sige, hjertevarmt fællesskab, når vi insisterer på, at fremmedgøre børn, der vokser op her og er klassekammerater med vores egne børn.
Jeg bryder mig ikke om, at 10 pct. af vores befolkning og flere og flere, der er født og opvokset i Danmark, skal leve med en bevidsthed om ikke at være rigtige danskere, samtidig med at vi siger, at de skal være danske i hjertet, og at de ikke må leve i et parallelsamfund.
Men virkeligheden for dem er jo, at de er i et ingenmandsland, og det synes jeg er noget af det værste, man kan gøre ved børn, for børn skal mærke deres forældres kærlighed, og de skal vide, at de hører hjemme et sted, og det er i Danmark for børn og unge, der er født og opvokset her.