Marianne Jelved (RV), 2018-01-09:
Det er jo et meget, meget velmenende og på sin vis også konstruktivt forslag.
Jeg er helt enig med forslagsstillerne i, at der er sket en glidning, som gør, at refusionsmulighederne for kommunerne er blevet ringere og ringere.
Det er vi principielt imod, fordi det ikke bygger på en beslutning, vi har været med til at tage, men på den måde, man i perioder laver økonomi på her i Folketinget sammen med kommunerne.
Vi er enige i de problemstillinger, som dukker op i kommunerne, hvor man bruger andre måder – nu skal jeg virkelig være diplomatisk og finde den rigtige formulering – hvor man finder veje til at træffe afgørelser, som ikke kun bygger på, hvad der fagligt set passer bedst i den pågældende borgers situation.
Vi kender hele problemstillingen fra Ankestyrelsens arbejde, og vi har som Socialudvalg i mange forskellige sammenhænge brugt statistikker fra Ankestyrelsens afgørelser i forhold til kommunernes måder at varetage deres opgaver på.
Vi ved, at der er brug for, at vi som politikere – ikke mindst, når vi sidder her i Folketinget og også har ansvaret for lovgivningen – på forskellig vis prøver at finde måder at løse de problemstillinger, de dilemmaer, på, som kommunerne kommer i, der også er påvirket af den økonomiske situation.
Med det vil jeg bare sige, at jeg anerkender fuldt ud, at sagen tages op, at den tages op i et beslutningsforslag, at der bliver gjort opmærksom på det her problemfelt og den udvikling, der har været gældende, og at vi, Radikale Venstre, sådan set som parti godt vil være med til at finde ud af, hvordan vi på en eller anden måde kan løfte den opgave, så det bliver mere rimeligt for kommunerne og dermed for borgerne.
Men når vi så kommer til finansieringen af det, kan jeg slet ikke være med.
Det, der er problemet, hvis jeg skal sige det sådan relativt kort, er, at vi jo er vant til, og vi har gjort det igennem årtier, at lade den til enhver tid siddende regering forhandle den kommunale økonomi med kommunerne, amterne, dengang der var amter, og nu regionerne.
Når jeg reagerer på den måde, som jeg gør ved at være meget klart afvisende, er det på grund af den måde, som Enhedslisten nu vælger at gøre det på: Vi tager lige §§ 176 og 176 a, og det bliver så udgangspunktet.
Det er i virkeligheden en måde, hvor man principielt finder måder at finansiere det kommunale budget post for post.
Jeg kan sådan set godt have forståelse for det, når man sidder sådan som Enhedslisten og gerne vil bidrage til at finde nogle løsninger på de her problemstillinger, men som et – nu siger jeg noget, som bare er udtryk for en tradition – regeringsbærende parti ikke kan gøre på den måde.
Det er simpelt hen utænkeligt.
Man er nødt til at fokusere på, hvordan man får en ordentlig økonomiaftale mellem kommunerne og regeringen, og det kan man bedst præge ved at sidde i en regering eller ved at have en mulighed for at præge regeringen på en måde, som gør, at regeringen tager det alvorligt.
Derfor er et beslutningsforslag sådan set ikke den rigtige måde at gøre det på.
Det er den rigtige måde at sætte fokus på en problemstilling, som vi kan sige at vi gerne vil hjælpe hinanden med at tage op i Socialudvalget, og vi kan prøve at finde ud af, hvordan vi løfter den type opgaver, men måden at skaffe pengene på kan jeg desværre ikke hjælpe med her.
Jeg mener, at det er en anden vej, man skal gå, men jeg vil gerne bidrage til at rejse temaet, også over for regeringen, som man ikke har indflydelse på til daglig.