Charlotte Broman Mølbæk (SF), 2023-05-26:
Tak for det, formand.
Og tak for, at vi allesammen forsøger at holde fanen højt på den handicappolitiske dagsorden.
Det synes jeg vi har gjort rigtig godt, og jeg håber i virkeligheden også, at de dybe, grundige diskussioner, vi har haft, giver anledning til, at vi kommer til at bevæge os videre med hensyn til at få forandret nogle af de her ting.
Jeg er dog lidt forundret over den konklusion, der har været fra regeringspartiernes side, om, at hvis man giver det til midlertidige situationer, midlertidige episoder i folks liv, hvor barnet har så meget angst, depression, eller hvad søren det end er, der gør, at de ikke kan komme af sted, så tror man, at det bliver en frivej til ikke at få undervisning og til ikke at komme ud af skolevægring.
Det vil jeg egentlig gerne følge op med nogle spørgsmål til, hvordan det faktuelt kan hænge sammen, for det har jeg meget, meget svært ved at se.
Der er stadig væk pålagt skolerne en undervisningspligt.
Og selv om det er en midlertidig situation, betyder det jo ikke nødvendigvis, at den bliver fast.
Det er jo sådan, at nogle af de her børn og unge mennesker går rundt med uopdagede diagnoser, og man har ikke opdaget dem, fordi de har været dygtige til at overkompensere.
De prøver at tilpasse sig.
Særlig pigerne ser vi tilpasse sig i lang tid, og lige pludselig – typisk, når de rammer teenageårene, men for nogles vedkommende er de faktisk helt oppe i deres voksenår – kan de ikke mere; så har de prøvet at tilpasse sig i så mange år og i virkeligheden været på overarbejde, så de virkelig får det rigtig dårligt.
Og så er det, at sådan nogle handicaps som f.eks. autisme kan føre til psykiske lidelser, altså at man får omfattende angst, at man får en virkelig dyb depression, og at man ud af det kommer til at miste en masse funktioner, som man faktisk tidligere havde.
Det er lige præcis det, som vi i SF vil prøve at forhindre kommer til at ske, ved at der er lige præcis den her mulighed.
For det, vi ved der sker, når der går ventetid i systemet og den ene afdeling diskuterer med den anden afdeling om, hvem der har sektoransvaret, og hvem der skal betale for kassen, er, at så står der bare et barn, der har det megadårligt og ikke får det rigtige tilbud, og der står en familie, der er ved at gå fuldstændig i opløsning, fordi de ikke kan få den håndsrækning fra kommunen, der er nødvendig for at kunne være der for deres barn.
Lad os sige, at der er tale om et barn på 8 år med omfattende angst.
Skal man bare lade det barn være hjemme?
Er det virkelig det, regeringen mener, altså at man bare skal lade det barn være hjemme, fordi det ikke har en eller anden varig funktionsnedsættelse?
Det synes vi da er en dybt bekymrende tilgang, men jeg tænker muligvis også, at der er et konstruktivt spor for os at gå ned ad i forhold til at få afklaret nogle af de her ting, så der ikke ligger nogle af de her bekymringer, hvis det er, vi skal arbejde videre med lige præcis også at sikre muligheden for at få kompensation for tabt arbejdsfortjeneste for dem, der midlertidigt har udfordringer.
Så skal vi huske, at det, der er sket her inden for nyere tid, faktisk er, at det er en principafgørelse fra Ankestyrelsen, der har lagt en sten i vejen for, at man kan få lige præcis den her kompensation for tabt arbejdsfortjeneste ved midlertidige funktionsnedsættelser.
Så vi har jo faktisk erfaringer med det.
Så skulle vi ikke prøve lige at kigge på de erfaringer og se på, hvad det kunne give, og hvad vi kunne gøre af andre ting, når vi snakker om tabt arbejdsfortjeneste?
Og det er i virkeligheden for at forhindre, at børnene får det så dårligt, som de tit gør, fordi systemet svigter og er for langsomt.