Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2024-04-25:
Fru Mette Thiesen sagde heroppe fra talerstolen, at der er meget at komme efter, og det er jeg enig i.
Fra regeringens side har vi jo i løbet af det sidste år eller lidt mere behandlet både en stor hjemløsereform og barnets lov, og vi sidder nu og er i gang med forhandlinger på handicapområdet og har også et ønske om at lave en værdighedsreform med henblik på de mest udsatte.
Det vil sige, at der område for område på socialområdet er brug for, at vi får kigget alvorligt ind i systemet, simpelt hen fordi det er et område, der bærer præg af at have knopskudt.
Den knopskydning har betydet, at det grundlæggende er blevet til snubletråde, altså at det i stedet for at være sådan et fintmasket sikkerhedsnet er blevet til snubletråde, hvor det ene forslag ikke rigtig tager højde for, hvordan området i øvrigt fungerer, og så bliver det fuldstændig kropumuligt for borgerne at finde rundt i.
Hertil lægger man så, at der eksempelvis aldrig rigtig er blevet taget stilling til, hvordan man får fat om, at der skal være sammenhæng mellem pris og kvalitet.
Det vil sige, at vi fundamentalt set kan betale rigtig mange penge for noget, som ingen kvalitet har.
Det er jo ikke hensigtsmæssigt.
Det er jo simpelt hen nogle penge, der bliver brugt på en måde, så borgerne ikke får noget som helst ud af det.
Derfor har vi selvfølgelig rigtig meget, der skal rettes op.
Så vil jeg sige, at jeg jo synes, at 10-årsplanen i psykiatrien er et af buddene, altså det her med, at man tager et langt, sejt træk og får kigget på både overgangene mellem socialområdet og psykiatrien og i øvrigt også undervisningsområdet; jeg sad også med i forhandlingerne på området, mens jeg var undervisningsminister.
Det er selvfølgelig, fordi det lettilgængelige tilbud i kommunerne i den grad har en betydning, når vi taler om psykisk sårbarhed blandt børn og unge i Danmark.
Derfor er der altså et overlap til flere forskellige ministerier, og jeg synes, det er rigtig godt at have de her tværgående samarbejder, og at man tør sætte sig en mere langsigtet tidshorisont end det, vi nogle gange kommer til, og som i hvert fald har været tilfældet på socialområdet.
Jeg tror faktisk, at noget af det, der er gået galt på socialområdet, er, at man fra 1990'erne og frem har baseret nærmest alt på det gamle satspuljekompleks.
Så er der flere af jer, der også kredser omkring spørgsmålet om, hvad konsekvensen er for borgerne, når det er sådan, at vi ikke har styr på overgangene.
Og der kan jeg jo bare fuldstændig genkende det billede, som fru Victoria Velasquez skitserer heroppe fra talerstolen, altså både i forhold til de lande, hvor man så slet ikke har tilbuddene, men jo også der, hvor man faktisk bliver udskrevet til ingenting.
Det gælder jo, når man kommer fra behandlingspsykiatrien, og jeg har også nogle ret rystende eksempler på, hvad der sker, hvis man har været indlagt på sygehuset oven på at have været udsat for f.eks. vold, og man så efterfølgende kommer på krisecenter, og der så efter det krisecenter ikke rigtig er lagt en plan for, hvad der så skal ske.
Og så ryger man direkte fra krisecenteret ud i ingenting og ryger så tilbage på kærestens sofa, fordi det så er det eneste sted, man rigtig har at være.
Det kan være sundhedssystemet, men det kan faktisk i lige så høj grad være krisecenter – og hvad så derefter?
Så jeg kan genkende det billede.
Så har jeg måske til sidst lyst til at sige, at jeg jo synes, at noget af det, vi er blevet fælles om herinde, og som jeg faktisk er glad for er sådan – nu var det fru Marlene Harpsøe, der indledte seancen i dag – er ønsket om systematik data, viden og evidens.
Da jeg startede på Christiansborg, var det noget af det, som var komplet fraværende på socialområdet.
Nogle gange havde jeg lidt sådan en fornemmelse af, at man tænkte: Hokuspokus, vi håber, noget virker.
Det skete uden stillingtagen til, hvad for nogle uddannelsesbaggrunde, personalet skal have, og hvordan vi hjælper personalet til at have de bedst tænkelige kvalifikationer og forudsætninger for at løse deres opgave.
Det var lidt sådan, at man sagde: Gæt en indsats, og så håber vi, det virker.
Det betød, at borgerne blev slæbt fra det ene til det andet, uden at vi havde nogen fornemmelse af det.
Jeg mener stadig væk, at der er rigtig lang vej at gå i forhold til den del.
Vi har stadig væk alt, alt for ringe data.
Vi har stadig væk alt for ringe systematik, og vi har alt for lidt viden.
Men det, jeg synes er det store ryk fra dengang, er, at vi er begyndt at bygge det op.
Det gælder jo både SØM-modellen, og det gælder investeringsfonden og rigtig mange andre datainitiativer.
Der er blevet lavet forskningsprojekter på initiativ af forskellige partier i Folketinget, og mest af alt kan man sige, at det har flyttet sig så meget politisk hen over de år, altså forståelsen for og enigheden omkring, hvor vigtigt det er, at vi har styr på, at de indsatser faktisk også virker over for de mennesker, vi taler om.
Det er jo de ting, der skal til, og den systematik, der skal til, hvis vi skal undgå det, som fru Mette Thiesen sagde, nemlig at vi eksempelvis udskriver nogle til et alment boligområde, hvor naboerne står helt magtesløse med et menneske, som har så meget brug for støtte og hjælp og ikke får den, og hvor naboerne jo på ingen måde hverken har de pædagogiske redskaber eller de sundhedsfaglige kvalifikationer til at tage sig af et menneske i nød.
Det kan vi simpelt hen ikke være bekendt som samfund, så tak for også at bringe den del ind i billedet.