Peder Hvelplund (EL), 2017-02-03:
Tak for det.
Og en stor tak til Dansk Folkeparti for at rejse debatten her.
Det er jo en kærkommen lejlighed til at debattere forholdene i psykiatrien.
Det er et område, der ofte er lidt overset i sundhedsdebatten, og derfor er det rigtig godt, at vi i dag får muligheden for at drøfte det.
Forespørgslen i dag handler specifikt om forholdene i hospitalspsykiatrien og muligheden for at blive indlagt og for at forblive indlagt, hvis det er det, man ønsker.
Vi har på det seneste oplevet en kraftig stigning i søgningen til psykiatrien.
I perioden 2007-2014 steg antallet af patienter i den regionale psykiatri med 43 pct.
Samtidig steg bevillingerne imidlertid kun 17 pct.
Der er derfor et stort økonomisk efterslæb i psykiatrien, hvis man sammenligner med somatikken, og det udmøntes bl.a. i en mangel på sengepladser.
Jeg er helt med på, at vi godt kan diskutere sengepladser som den eneste løsning på problemet; det er jeg sådan set enig i det ikke er.
Men sengepladser skal jo ses i sammenhæng med de muligheder, vi har i dag i socialpsykiatrien og i det forebyggende arbejde.
Der kan vi jo bare konstatere, at der i dag mangler sengepladser, set i forhold til, hvor svært det er at blive indlagt, og hvor svært det er at forblive indlagt
Senest har vi oplevet det i form af det nødråb, som en samlet personalegruppe på Psykiatrisk Afdeling i Risskov sendte til politikerne.
De gjorde det fuldstændig tydeligt, faktisk nærmest skræmmende tydeligt, at systemet ude hos dem var ved at bryde helt sammen til skade for personalet, til skade for de pårørende og til skade for patienterne.
Virkeligheden er, at borgere med psykisk sygdom ikke får den behandling, de burde kunne forvente.
Det er borgere, der er i en yderst sårbar situation. Vi tilbyder dem nogle gange forhold, vi aldrig ville drømme om at tilbyde andre steder i hospitalsvæsenet.
Antallet af genindlæggelser er stigende.
Vi oplever det, man kalder fredagsudskrivninger, hvor de mindst syge udskrives til weekenden for at sikre plads til nye og akutte indlæggelser, uanset om borgerne mener at være klar til at blive udskrevet, og uanset om det sundhedsfaglige personale vurderer, at det er forsvarligt.
I princippet burde det jo være sådan, at der var en modtagepligt på psykiatriske afdelinger, hvor det alene var de sundhedsfaglige afgørelser, der gjorde, om man kunne blive indlagt.
Men det er klart, at hvis man skal gøre det, bliver der også nødt til at følge ressourcer med til det.
For det at blive indlagt er ikke nogen ønskværdig situation.
Jeg tror ikke, at der er nogen, der går og drømmer om at blive indlagt på en psykiatrisk afdeling.
Det er en situation, man først kommer i, når det er sådan, at der virkelig er behov for hjælp til at kunne få kontrol over sin tilværelse igen.
Til gengæld ønsker langt de fleste også at blive udskrevet, så snart de har muligheden for det, og så snart de ser sig i stand til at klare sig selv.
Det er også derfor, det er fuldstændig urimeligt, at det er så svært at blive indlagt, og at det er så svært at bevare muligheden for at forblive indlagt.
Bl.a. derfor har vi oplevet en kraftig stigning i antallet af patienter i retspsykiatrien; borgere, der ganske enkelt ser sig nødsaget til at havne i kriminalitet for at få hjælp, eller som er gået så lang tid uden tilstrækkelig hjælp, at de havner i kriminalitet.
Retspsykiatrien har hvert år de seneste år oplevet en stigning på 7 pct. om året.
Det er en ganske dramatisk stigning, og det er det, især fordi den fortsætter.
Det beskæmmende er, at vi godt ved, hvad der virker.
Det er en styrkelse af hospitalspsykiatrien med flere sengepladser og mulighed for længerevarende indlæggelser, så vi kan minimere antallet af såkaldte svingdørspatienter.
Det er flere ressourcer til aktiviteter på afdelingerne, en mangefacetteret vifte af tilbud med musikterapi, motion, kognitiv terapi og en tværfaglig indsats.
Vi har erfaringerne, og vi ved, hvad der virker, også som en forebyggende indsats.
Det eneste, vi mangler, er den politiske vilje til at afsætte midlerne.
Nu er der flere, der har nævnt de specialiserede socialpsykiatriske afdelinger, og dem bliver jeg også nødt til lige at berøre her, for jeg mener, at de nye afdelinger er et juridisk og pædagogisk misfoster.
Vi har i mange år haft et klokkeklart princip om, at man kun anvender tvang, hvis en borger er psykotisk og er til fare for sig selv eller andre.
Det bliver nu fraveget.
Nu kan man opleve en tvangstilbageholdelse, hvis blot der opfyldes nogle specifikke kriterier.
Og det er faktisk værre endnu.
Faktisk kan man frihedsberøves på de nye tilbud, selv om lægen siger, at borgerne ikke har en svær psykisk lidelse.
Det er et visitationsudvalg, der træffer afgørelse ved stemmeflerhed, og lægens afgørelse kan således tilsidesættes.
Man lægger med andre ord op til, at der kan stemmes om, hvorvidt en borger har en psykisk lidelse.
Jeg skal derfor på vegne af Enhedslisten og Alternativet fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Folketinget konstaterer, at der er et betydeligt økonomisk efterslæb i psykiatrien, der bl.a. resulterer i mangel på sengepladser.
Antallet af patienter er fra 2007-2014 steget med 43 pct., mens bevillingerne kun er steget med 17 pct. Folketinget konstaterer, at det har den konsekvens, at borgere med en psykisk sygdom oplever vanskeligheder med at blive indlagt på grund af mangel på sengepladser.
Folketinget skal derfor opfordre regeringen til at igangsætte arbejdet med en ny psykiatrihandlingsplan, der kan klarlægge behovet for ressourcer samt optimere samarbejdet mellem borger, hospitalspsykiatri og specialpsykiatri.