Christian Juhl (EL), 2021-05-05:
Nu talte ordføreren så lavt, at jeg slet ikke kunne høre det, men det var måske også ligegyldigt.
Jeg vil gerne sige, at det, der beroliger mig, er, at danskerne år efter år siden 1970'erne har bakket massivt op om dansk udviklingsbistand.
Så kan Dansk Folkeparti og Nye Borgerlige jo slås om de procenter, der er tilbage, som ikke er tilfredse med, at vi bruger penge på udviklingsbistand.
Det gavner Danmark, og det gavner de lande, hvor vi arbejder, og det har haft en kæmpe, kæmpe indflydelse, at ikke kun Danmark, men en stribe lande giver udviklingsbistand.
Forhåbentlig vil der være flere, der giver mere.
Det er rigtigt.
Der findes fem, måske ti hvide elefanter rundt i verden, som har været skandaler.
En af de største var sådan set FLSmidth, der skulle bygge en cementfabrik.
På det tidspunkt formodede flertallet i Folketinget, at sådan en stor virksomhed burde kunne tage ud i verden og hjælpe vietnameserne med at bygge en cementfabrik.
Det lykkedes ikke.
Det er muligt, at Paldam har nogle idéer, der stemmer overens med Nye Borgerliges, men det ændrer jo ikke på, at de er forkerte.
Og jeg er glad ved, at man kan nævne to forskere, så længe man kun kan nævne to forskere.
Det er da heldigvis sådan, at forskning jo er noget, som mange forskere beskæftiger sig med, også forskning i udviklingsbistand.
Jeg vil gerne nøjes med bare at sige, at min praktiske erfaring fra 30 års udvikling af civilsamfundsorganisationer og fagforeninger har givet resultater.
Nogle af organisationerne har væltet diktatorer, andre sidder i dag i regering og skaber velfærdssamfund i deres land, fordi de fra starten fik støtte bl.a. fra min fagforening.
Så der er masser af gode eksempler på, at udviklingsbistand nytter.
Tak for det.
Egentlig er jeg glad for den her diskussion, for vi har haft en udvikling; og jeg ved godt, det er træls, hvis ikke man kan huske det, at man så minder folk om deres eget partis historie.
Det bliver jeg nu ved med, for jeg synes, det er vigtigt at studere den slags ting, og det er også vigtigt at se, hvordan ting udvikler sig.
Siden 70'erne og især med salig Christian Kelm-Hansen fra Socialdemokratiet, som jo i den grad har været den, som fik startet hele vores princip om at have udviklingsbistand og hvorfor vi skal have den, nemlig for at bekæmpe fattigdom og ulighed, har vi på tværs af partier været enige om, at det handlede om solidaritet, det vil sige opbygning af demokrati, færre fattige, større lighed, uddannelse, sundhed, menneskerettigheder, og at det er til gensidig fordel for de lande, der giver, og de lande, der modtager.
Solidaritet betyder jo ikke bare, at vi giver noget.
Vi giver noget for at få en bedre verden.
Vi giver noget for at få nogle gode samarbejdspartnere osv.
Nogle har sagt: Nej, vi støtter, fordi udviklingsbistand også er en slags blød sikkerhedspolitik; der, hvor tvang og militær ikke kan give nogen løsninger, kan vi bruge det til også at fremme vores udenrigspolitiske synspunkter på den bløde måde.
Og så er der endelig De Konservative, som sagde, at udviklingsbistanden var sådan en slags erhvervshensyn, så vi kan få nogle at handle med og finde nogle steder, hvor vi kan få lidt returprocenter, som man kaldte det, tilbage, altså få en del af udviklingsbistanden tilbage som overskud i vores virksomhed.
Men der har altid været enighed om, at den kyniske menneskehandel, det inhumane noget for noget-princip ikke hørte hjemme i dansk udviklingspolitik indtil ca. år 2000, hvor Dansk Folkeparti begyndte at bruge det slogan.
Heldigvis sagde de fleste anstændige partier – også Venstre, også Konservative – i starten, at det var ganske uacceptabelt at se på tingene på den måde: Man kan ikke handle med mennesker, man kan ikke handle med udviklingspolitik, så det tager vi afstand fra.
Vi har så også undervejs været nødt til at sige, at udviklingsbistand også kan bruges til humanitære indsatser, når mennesker er på flugt, for at sikre dem en vej tilbage til et godt liv, måske der, hvor de har boet, eller i hvert fald i nærheden af, hvor de har boet.
Det betyder, at vi jo egentlig skulle hjælpe med uddannelse og sundhed i lejrene i langt højere grad, end vi gør i øjeblikket.
Så jeg vil sige, at Dansk Folkepartis holdning breder sig.
Jeg er ked af at måtte erkende det, og jeg synes, det er pinligt, især for de gamle regeringsbærende partier, at de har overtaget Dansk Folkepartis noget for noget-politik; en inhuman og gennemført kynisk politik, hvor man handler med mennesker, der er på flugt, og ofte tvinger dem tilbage til steder, hvor de slet ikke har lyst til at være.
Og så gør man den politik, Danmark fører, relativistisk.
Hvis det er Danmark selv, der har nogle borgere i et land, så vil man ikke tage imod dem, men man vil tvinge andre lande til at tage imod deres egne borgere, hvis de skal have udviklingsbistand.
Jeg forstår ikke, hvordan et ordentligt og humant land som Danmark kan være kommet så langt ud ved at føre sådan en politik.
Jeg vil gerne sige, at der er mange eksempler at snakke om.
Når ministeren direkte i sin tale siger, at der er tilfredsstillende forhold i Myanmar, så har jeg fortalt ham, at det synes jeg ikke der er.
Det er ganske besynderligt, at vi nogle gange vil sende folk hjem til steder, hvor de ikke kan føle sig sikre – også til Syrien nu.
Det er ganske, ganske uacceptabelt, at man nu prøver at bilde danskerne ind, at der er sikkerhed i Syrien.
Man kan jo bare spørge kurderne, og man kan bare spørge de internationale organisationer, for så ved man jo, at det simpelt hen er på kanten, og at der givetvis kommer masser af situationer, hvor regeringer må undskylde, at de kom til at sende dem hjem, og at nogle af dem måske døde af det eller led overlast.
Indien vil gerne have én person sendt til Indien, nemlig en dansker, men der har vi sagt nej – det går ikke, for vi har ikke tillid til det retssystem, de har i Indien.
Hvordan kan vi så acceptere, at indiske borgere skal tvinges til at blive sendt hjem til Indien.
I Danmark skal vi have lov til at gøre, hvad der passer os; de andre skal bare danse efter vores fløjte, hvis de vil have nogle penge.