Maria Durhuus (S), 2024-05-16:
Tak for ordet, og tak til Det Konservative Folkeparti for at rejse en vigtig snak og en vigtig debat.
Jeg vil sige, at noget af det fineste, man kan opnå som sygeplejerske eller som sundhedspersonale, jo er et andet menneskes tillid – et menneske, der for en stund ikke kan klare sig selv eller for en tid har svært ved at overskue hverdagen.
Særlig i psykiatrien er det til tider komplekst.
Det er akut, det er svært, og det er ikke altid gennemskueligt.
Det er ikke mere end et par uger siden, vi sidst havde en debat her i salen om pårørende.
Den debat, vi har her i dag, vinkler det så mere over imod psykiatrien.
Derfor er pårørendeinddragelse også vigtigt i flere af de aftaler, vi har lavet på det seneste inden for sundheds- og omsorgsområdet, bl.a. 10-årsplanen for psykiatrien, støtte til pårørende til patienter i selvmordsforebyggende klinikker, støtte til børn og unge som pårørende og ikke mindst vores ældreaftale, hvor samarbejdet med de pårørende også spiller en vigtig rolle.
Når det kommer til det konkrete beslutningsforslag, kan Socialdemokratiet ikke støtte det i den form, det ligger i her i dag, fordi vi ikke mener, at vi fra Folketingets side skal lave klare vejledninger i, hvordan pårørendearbejdet skal foregå.
Spørgsmålet er jo selvfølgelig, om vejledningen, som ministeren var inde på, der findes i dag, bruges optimalt.
Spørgsmålet er også, om der er særlige steder, hvor problemet med, at de pårørende ikke føler sig inddraget, er større end andre steder.
Jeg har selv som sygeplejerske flere gange modtaget patienter, som faktisk ikke havde lyst til, at deres pårørende skulle se dem i den tilstand, de var i, stærkt psykotiske, stærkt maniske eller andet,
og derfor frabad sig enhver kontakt.
Det gjorde ikke, at jeg ikke kunne lytte til, hvad de pårørende havde at sige, men det gjorde, at jeg var nødt til at beskytte patienten, som havde vist mig den tillid, og som sad bag en låst dør, fordi vedkommende simpelt hen var for syg.
De skal også have en tryghed i, at man sagtens kan lytte uden at blive anmeldt for brud på tavshedspligten, hvilket er noget af det værste, der kan ske for en sundhedsfaglig person: at man kommer til at bryde sin tavshedspligt.
Derfor mener vi også, at vi skal blive meget, meget klogere på, hvad der er den bedste praksis derude, hvordan vi sikrer gode relationer til de pårørende, der jo for en tid også kan være udkørte, trætte og have kæmpet en kamp mod en psykose, mod en depression, mod at se, at det menneske, man holder allermest af, forsvinder ind i en verden, man ikke begrebsmæssigt altid forstår, men vi skal bevare tilliden til patienten, og vi skal rumme de pårørende.
Vi mener derfor fra Socialdemokratiets side, at forslaget her lægger op til en værdidiskussion, for hvad er sundhedspersonalets faglige vurdering, hvis vi ender med endnu et afkrydsningsskema om, om man har inddraget de pårørende?
Jeg mener derfor særlig, at vi skal indgå i den dialog sammen i Sundhedsudvalget og andre udvalg, hvor det giver mening, og sammen finde ud af, hvor det fungerer, hvor man allerede nu har et rigtig, rigtig godt pårørendesamarbejde, og hvor man har den bedste viden om, hvordan man inddrager børn og unge som pårørende og samtidig beskytter den patient, man har ansvaret for.
Til enhver tid mener vi også fra Socialdemokratiets side, at en gennemgang af de nuværende vejledninger kan være på sin plads, når de er fra 2002, men også at der er en nysgerrighed på, hvorfor den vejledning, vi allerede har nu, bliver fejlfortolket af så mange.
Er det, fordi der kommer hurtige klager?
Er det, fordi man bliver usikker på, hvornår man kommer til at tale over sig?
Eller hvordan er det, det foregår ude i praksis?
Det mener jeg vi sammen skal gøre os klogere på.
Derfor kan vi ikke støtte forslaget, som det ligger her i dag, men vi kan til enhver tid bakke op om yderligere drøftelser og også en eventuel beretning.
Tak for ordet.