Lisbeth Bech-Nielsen (SF), 2021-09-09:
Tak for ordet.
Vi er på vej ud af coronaens skygge, den største krise i nyere tid.
Jeg tør godt sige, at vi er kommet godt igennem, økonomien buldrer af sted, beskæftigelsen er historisk høj, og det er et godt udgangspunkt for en finanslovsdebat.
Under nedlukningen spurgte vi os selv og hinanden om, hvordan vi kunne gøre det bedre på den anden side af krisen: Hvad havde vi lært, hvad ville vi gerne ændre?
Coronakrisen er blevet kaldt en lup, der satte fokus på at forstørre de store udfordringer i vores tid: ensomhed, stress, ulighed.
Nedlukningen og isolationen efterlod mange af os med følelsen af, at der var noget galt med vores samfund.
Danmark er på nogle stræk et land fyldt med folk med ondt i livet.
Vores unge føler sig som det, vi har været med til at forme dem til fra vuggestuen, op igennem børnehave- og skolesystemet, nemlig som fodsoldater i konkurrencestaten med galopperende angst, mindreværd og stress.
De skal skynde sig igennem, de skal tænke på karaktergennemsnittet, på karrieren, på pensionsopsparingen, der er ikke plads til slinger i valsen, for ellers risikerer man at sakke bagud og ende som en del af prekariatet på kanten af arbejdsmarkedet.
Når man er på arbejdsmarkedet, fortæller eliten igen og igen, at lønnen skal holdes nede, fordi vi skal være konkurrencedygtige, uden at løntilbageholdenheden gælder dem selv.
Regeringer har uanset farve fjernet efterløn, forringet dagpenge, sænket selskabsskatten, hævet topskattegrænsen og strammet beskæftigelsessystemet så hårdt, at ydmygede arbejdsløse samler sig i foreningen Jobcentrets Ofre.
Den voksende ulighed herhjemme skaber frustration, vrede og modstand, også mod os herinde og det politiske system.
Den såkaldte Ginikoefficient, der tager temperaturen på uligheden i vores samfund, er dramatisk forøget de seneste tre årtier.
Hvis vi måler på, hvor ulige formuerne er fordelt mellem danskerne, bliver ethvert mantra om verdens mest lige land manet eftertrykkeligt i jorden.
Vores progressive skattesystem og vores sociale sikkerhedsnet sørger for at udjævne de værste forskelle mellem top og bund, men formuerne er den blinde plet, og her er vi blandt de mest ulige lande i hele den vestlige verden.
Alene titlen på finanslovsforslaget, »Hverdagen tilbage – nu ser vi fremad«, klinger en smule uambitiøst, og vi kan da også konstatere, at regeringens forslag er klinisk renset for svar på tidens store udfordringer.
Gode initiativer for at sikre balancen mellem land og by trækker op, men ellers er det lidt en tam omgang.
Andet schwung er der til gengæld over regeringens reformprogram »Danmark Kan Mere I«, som blev præsenteret i tirsdags.
Statsministre har en tendens til at ville gå reformamok, det er ikke nyt, men vi har selvfølgelig fra SF's side en forventning om, at den her gang er det anderledes, for der tager vi ikke fra dem, der har mindst, og giver til dem, der har mest.
Det har vi prøvet, der har vi været, og det virker ikke.
Jeg vil gerne rose mange af tiltagene i reformprogrammet, det vil jeg virkelig gerne.
Vi har længe kæmpet for mere tryghed i dagpengesystemet, for investeringer i uddannelsessystemet og for et opgør med ægtefælleafhængigheden.
Men forringelserne i de unges dagpengesats efter endt uddannelse og det generelle fokus på arbejdsudbud er skudt forbi målet.
Manglen på arbejdskraft er ikke vores største problem i Danmark – det er ikke vores største problem.
Forleden blev statsministeren mødt med bragende klapsalver, da hun til Dansk Erhvervs årsmøde lovede erhvervslivet svar på manglende arbejdskraft, men hun nævnte ikke, at det i høj grad er arbejdsgiverens eget ansvar og egen skyld, for der er nemlig stadig væk store dele af industrien, der ikke tager nogen lærlinge ind.
I mine 10 år i Folketinget har vi talt om praktikpladser og manglende lærepladser hvert eneste år.
Der er indgået frivillige aftaler med branchen, som ikke bliver overholdt.
Arbejdsgiverne skylder 10.000 praktikpladser, som de selv har accepteret at oprette.
I alt mangler 16.000 unge en praktikplads.