Christian Juhl (EL), 2019-12-17:
Tak for det.
Kampen om verdensherredømmet er ofte sket gennem krige – ret blodige krige og ret omfattende krige op gennem historien.
Og lige nu står kampen så økonomisk og militært mellem USA og Kina og en lille smule Rusland, der ikke har vænnet sig til at være lillebror og langtfra er hverken en økonomisk eller militær stormagt.
Kina forsker og investerer i Arktis; Rusland har de bedste isbrydere, og de flytter deres militær derop; USA er bagud og kigger efter steder, som de kan købe for at få mere plads i Arktis.
Deres isbrydere er midlertidigt ude af funktion, for de er ikke vant til at arbejde særlig meget i det område.
Derfor skal vi hele tiden tænke på, hvis der sker et skifte i kampen om verdensherredømmet, at det så under alle omstændigheder sker uden militærindblanding, men via de principper, som Ilulissaterklæringen f.eks. fastslår, nemlig at vi laver samarbejde på lavspændingsniveau, at det sker på den måde, at vi lader internationale organisationer afgøre stridigheder – f.eks. om kontinentalsoklen – og at vi både handler og udtaler os på samme måde.
Når vi siger lavspænding, mener vi lavspænding; så mener vi ikke: Ja, vi snakker godt nok om lavspænding, men vi sender nogle flere fly derop, og vi opgraderer militært.
Det gør USA i øvrigt også i Pituffik uden at spørge nogen som helst om lov til det, selv om vi har en aftale med USA om netop at forhandle ting, når der sker systemskifte på Pituffik.
I øvrigt kunne de jo så også begynde med at rydde op på deres gamle baser, hvis endelig de havde en kærlighed til Grønland, eller f.eks. sikre, at Pituffikbasen også kom grønlænderne til gavn.
Der så vi jo, hvordan de kynisk selv overtog serviceaftalerne og transporten op til basen osv.
Jeg mener, at hvis vi mener lavspænding, så skal vi også vise, at vi gennemfører lavspænding, for ellers er der jo ikke nogen, der tror på det, og så er spiralen i gang.
Det andet princip i Ilulissataftalen er, at det her skal ske under hensyntagen til de mennesker, der bor i Arktis.
Og der er det næsten sådan, at nogle gange, når man hører danske politikere og også amerikanske politikere, så kunne man næsten tro, at det er af hensyn til Danmark og af hensyn til især USA, at politikken skal føres.
Men i Ilulissataftalen står der, at parterne gennem internationalt samarbejde og dialog opnår en fredelig økonomisk og bæredygtig udvikling til gavn for befolkningen i Arktis på basis af militær afspænding.
Kunne vi ikke prøve at sige, at vi starter dér, og så komme videre derfra?
Ellers kan det godt ske, at vi får nogle alvorlige problemer.
Så har vi jo klimaforandringerne, og der er jeg nødt til at sige, at jeg har den opfattelse, at klimaforandringerne kommer til at diktere udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Der vil opstå en masse nye situationer, og der vil blive behov for nye alliancer på tværs af de gamle alliancer.
Og det er ikke udenrigs- og sikkerhedspolitikken, der kommer til at definere eller diktere klimaudviklingen.
Hvis ikke vi ser det i øjnene, kommer vi til at gå totalt galt i byen.
Derfor fatter jeg ikke, at der i det forslag til vedtagelse, som flertallet har lavet, ikke står ét ord om klimaforandringerne, som i den grad vil komme til at forandre tingene i Arktis og også i Grønland.
USA vil ikke, som hr. Karsten Hønge sagde, komme til Grønland for at hjælpe Grønland.
De kommer kun til Grønland, fordi de har strategiske interesser, og det billigste og letteste ville nok være at købe øen.
Men det gik ikke, så nu prøver de at købe grønlænderne.
Det håber jeg heller ikke går.
Og derfor er det vigtigt, at vi hjælper grønlænderne der, hvor vi kan komme til det, og står sammen om, at det skal være et ligeværdigt samarbejde på Ilulissaterklæringens grundlag.
Jeg vil sige, at jo mere grønlænderne laver om på deres base, og jo mere Danmark slæber militært grej derop, jo større risiko er der for, at Grønland bliver bombemål.
Og derfor er det hamrende vigtigt, at det er grønlænderne, der bestemmer, hvor meget militært isenkram, der skal være på øen.
Så vil jeg gå over til rigsfællesskabet, Det bygger på retten til selvstændighed, hvis Grønland og Færøerne ønsker det, retten til hjemtagning af opgaver, og på samarbejde – også om udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Og anskaffelsen af det havforskningsskib, som hr. Karsten Hønge nævnte, synes jeg er en rigtig god idé.
Jeg synes, det er mærkeligt, at man ikke kan sejle i et skib, bare fordi det russisk.
Men så kunne vi jo, hvis ikke Danmark har råd til det selv, anskaffe et nordisk havforskningsskib.
Vi har jo altid sagt, at vi skulle samarbejde.
Så kunne vi måske spare noget; i perioder kunne det sejle for os, og i perioder kunne det sejle for andre.
Så var vi ude over det spørgsmål.
Men vi er nødt til at sige, at vi også må holde, hvad vi lover, over for grønlænderne.
Der er uløste problemer, også for den nye regering, som den har arvet fra den gamle.
Skal vi ikke se at komme i gang med de praktiske ting, før vi begynder at svinge os op på de høje niveauer.