Morten Messerschmidt (DF), 2020-05-14:
Tak, formand.
Er glasset halvt fyldt, eller er det halvt tomt?
Det er en historisk diskussion, som man har haft.
Den tidligere ordfører mener jo, at det er halvt fyldt.
Det håber jeg.
Finansministeren siger, at 184.000 jobs i øjeblikket er i fare, at indeværende finansår ender med et underskud på 190 mia. kr. Men jeg håber, at ordføreren har ret i, at glasset er halvt fyldt.
Hvis vi sidder her med høje ambitioner om, hvordan Danmark skal gå forrest for at påvirke hele verden, hele kloden, og gennemføre reformer, som giver et enormt nyt afgiftstryk ude i erhvervslivet, så skal vi godt nok være sikre på, at det glas der er halvt fuldt og ikke halvt tomt.
For ellers vil det betyde, selvfølgelig ikke blandt vennerne – altså alle dem, der elsker at svøbe sig i offentlige tilskud for dermed at kunne være grønne, indeni er de nok mest røde – men for alle dem, der jo er afhængige af at kunne betale varmeregningen, er afhængige af at kunne aftage strøm til konkurrencedygtige priser, at glasset ikke vil være halvt fyldt.
Vi har en pligt til, uanset hvad vi laver – om det er udlændingelov, udenrigspolitik, klima- og energipolitik, eller hvad det måtte være – ikke bare entydigt, enfoldigt at sige, at det nok går.
Vi har en pligt og et ansvar, som rækker ud over os selv og vores egne ideologiske idiosynkrasier, hvor vi også skal tænke på: Hvad nu hvis glasset så viste sig at være halvt tomt?
Hvad nu hvis den krise, vi befinder os i, ikke bare var et lille bump på vejen?
Hvad nu hvis de 180.000 danskere, som i dag står til at risikere at miste deres job, rent faktisk om en måned har mistet det?
Hvad nu hvis finansmarkederne pludselig siger, at knap 200 mia. kr. i underskud på statsbudgettet måske ikke lige er det, vi forbinder med Danmark, og lånemulighederne derfor bliver indsnævret?
Hvad nu hvis?
Det er vel ikke et helt urimeligt spørgsmål at stille, når man vedtager en lov med et perspektiv på 10 år, og der må jeg bare advare imod det ideologiske overmod, som tilsyneladende præger store dele af det her Folketing.
Intet ville gå af hverken den grønne bevægelse, af Danmarks internationale renommé eller i øvrigt ministerens evne til at omsætte sin egen politik til virkelighed, hvis vi valgte at reducere målet for 2030 fra de 70 pct., der i december ikke syntes realistiske, men måske ikke umulige, men som i dag fremstår som en fuldstændig uklar ambition.
For 60 pct. var præcis det, som ministerens parti gik til valg på for 1 år siden – 60 pct.
Man hørte det alle vegne, fru Mette Frederiksen var Mrs. 60 pct.
Jeg nægter simpelt hen at se det som noget, der så i dag kan være uambitiøst, som noget, hvor vi ikke også kan rykke verden, som noget, hvor ikke også de grønne virksomheder kan tjene penge, men måske dog alligevel noget, som tager højde for, at glasset ikke var halvt fyldt.
Det ansvar mener jeg at vi bør tage på os, ikke fordi det ikke er smukt og godt at leve i et rent land, der producerer sin egen energi, med flotte grønne virksomheder, der eksporterer og trækker hele kloden i en bedre retning, men fordi alt det mislykkes, hvis danske virksomheder knækker halsen på halvvejen, og derfor vil jeg gerne i dag mane til en besindighed.
Vi kan i Dansk Folkeparti se masser af perspektiver i den grønne omstilling, at man i forhold til olie og kul osv. kan frigøre sig fra de rædselsregimer i Mellemøsten, som producerer olien, og de stadig mere oligarkiske diktaturer, der producerer kullet, ja tak, at man kan få forsyningssikkerhed, at man kan nedbringe partikelforureningen, ja tak – der er masser af positive perspektiver, der er eksportindtægter, jeg tror, at de grønne eksportindtægter sidste år steg med 13,5 pct. – men ikke uden omtanke, og derfor maner jeg til besindighed i dag.