Morten Messerschmidt (DF), 2021-04-08:
Tak, formand.
Ejendomsretten er ukrænkelig.
Ingen kan tilpligtes at afstå sin ejendom, uden hvor almenvellet kræver det.
Det kan kun ske ifølge lov og mod fuldstændig erstatning.
Når et lovforslag vedrørende ekspropriation af ejendom er vedtaget, kan en tredjedel af Folketingets medlemmer inden for en frist af tre søgnedage fra forslagets endelige vedtagelse kræve, at det først indstilles til kongelig stadfæstelse, når nyvalg til Folketinget har fundet sted, og forslaget på ny er vedtaget af det derefter sammentrædende Folketing.
Ethvert spørgsmål om ekspropriationsaktens lovlighed og erstatningens størrelse kan indbringes for domstolene.
Prøvelsen af erstatningens størrelse kan ved lov henlægges til domstole oprettet i dette øjemed.
Citat slut.
Sådan lyder grundlovens § 73.
Den har vi alle sammen givet hinanden skriftlig håndslag på vi vil honorere og overholde.
Det handler altså ikke kun om ekspropriation og erstatning.
Det handler om nogle processuelle regler, nogle retsgarantier, som står direkte i grundloven; nogle betingelser for, hvornår man kan ekspropriere, nemlig når hensynet til almenvellet taler for det.
Men også nogle garantier for, at et mindretal i Folketinget kan udskyde en ekspropriation.
Erstatningen er nu håndteret ved den aftale, som regeringen har indgået med et stort flertal i Folketinget.
Den kan man i bedste fald sige måske tilgodeser nogle, som om de var blevet eksproprieret uden i virkeligheden at være det.
Men det største problem ved den aftale er, at den fratager alle minkavlerne incitamentet til at anlægge den sag, som de efter grundlovens § 73 har mulighed for at anlægge for at få afklaret, om et indgreb var ekspropriativt.
Der er ikke nogen, der har incitament til det, for de har allerede fået den maksimale erstatning, som de ville få udbetalt, hvis de vandt en sådan sag.
Så hvorfor bruge pengene på det?
Det handler om at sikre, at vi har en regering, der overholder grundloven, og at vi har et Folketing, der kontrollerer, om regeringen overholder grundloven.
Derfor må man sige, at det godt nok er en trist dag for folkestyret.
For har vi hørt andet fra de røde partier end snak om ekspropriationserstatningen?
Nej, for det er nemlig blevet det hold kæft-bolsje, man anvender, for at vi, der er et mindretal i folketinget, men jo betragtelig mere end det kvalificerede mindretal, der er omtalt i § 73, kan få undersøgt, om regeringen har overholdt grundlovens § 73.
Så er det rigtigt, at der er nedsat en granskningskommision.
Jeg sidder selv i det forberedende udvalg og mindes ikke, at ekspropriationsspørgsmålet indgår i kommissoriet.
Jeg ved ikke, om man skal forstå de røde partier sådan, at det er et ønske fra deres side.
For vi vil i hvert fald meget gerne udvide.
Det her handler om noget helt fundamentalt: Om vi stadig væk står ved det løfte, vi gav hinanden, da vi blev valgt til Folketinget, om, at vi på tværs af partiforskelle, på tværs af uenigheder, på tværs af fejl, som måtte blive begået, så alligevel alle sammen står på mål for den grundlov, som alt herinde hviler på.
Det er det, det handler om.
Og når jeg hører Det Radikale Venstre – der åbenbart ikke har fundet lejlighed til at blive under hele debatten – sige, at det må domstolene jo afgøre, så spørger jeg tilbage: Jamen hvem så?
Kan vi få et kvalificeret bud?
Når jeg hører Enhedslisten sætte spørgsmålstegn ved, om Kammeradvokaten overhovedet er den rigtige til at vurdere det her, så siger jeg, at det kan da godt være.
Men hvem så?
Svar får vi ikke.
Er det virkelig dertil, man er kommet, at man er villig til at forsvare en regering, at man helt har glemt at være Folketing, at man helt har glemt, at det, vi gør i dag, vil lyde som et ekko for eftertiden, at den praksis, vi sætter i dag, vil efterfølgende regeringer også kunne følge?
For så er det godt nok en dårlig dag for folkestyret.