Peter Hummelgaard (S), 2026-01-20:
Mange tak for ordet.
Debatten i dag handler om et både vigtigt og alvorligt emne.
Det handler nemlig om, hvordan vi som samfund stopper den eksplosive spredning af materiale med seksuelt misbrug af børn på digitale platforme.
De gentages igen og igen, hver eneste gang et billede eller en video deles videre.
Det er en virkelighed, vi hverken kan eller må acceptere.
Med beslutningsforslaget her ønsker forslagsstillerne, at Folketinget pålægger regeringen at beskytte danske borgeres grundlæggende frihedsrettigheder og sikre, at Danmark ikke medvirker til indførelsen af et system, der i praksis, som man skriver, vil betyde statslig masseovervågning af private beskeder og privat kommunikation.
Jeg vil gerne starte med at slå fast, at jeg under ingen omstændigheder er enige i præmisserne for beslutningsforslaget, da også synes at hvile på en række fejlantagelser og mistolkninger af forhandlingerne om og også indholdet af forslaget til CSA-forordning.
CSA-forordningen handler ikke om masseovervågning eller om chatkontrol, som nogle hævder.
I slutningen af november sidste år lykkedes det at samle medlemslandene om et kompromis.
Kompromiset vil bl.a. betyde, at techvirksomhederne vil få en permanent adgang til frivilligt at opspore materiale med seksuelt misbrug af børn på deres platforme, og nøgleordet i den her sammenhæng er frivillighed.
Den frivillige ordning er ikke et nyt redskab.
Tjenesteudbyderne har haft den mulighed i flere år, og den har gjort en reel forskel.
Enorme mængder af overgrebsmateriale er blevet fundet og fjernet, og adskillige gerningspersoner er på baggrund af ordningen blevet identificeret og dømt.
Både børneorganisationer og tjenesteudbydere har fortalt mig, at ordningen har stor værdi, og ifølge national enhed for særlig kriminalitet, altså NSK, har den generelt fungeret tilfredsstillende siden 2021.
Tallene taler altså også deres eget tydelige sprog.
I 2024 modtog det amerikanske National Center for Missing & Exploited Children, altså NCMEC, som virksomhederne i dag indberetter til, 20,5 millioner underretninger om mulig seksuel udnyttelse af børn.
Underretningerne omfattede i alt 62,9 millioner filer.
Men den nuværende ordning er midlertidig, og den udløber, hvis vi ikke handler.
Derfor har det været helt afgørende for mig at få en varig løsning på plads, så vi ikke risikerer et alvorligt tilbageskridt i kampen mod digitalt overgrebsmateriale og efterlader børnene dårligere beskyttet, end de er i dag.
Det er jeg oprigtig tilfreds med, for vejen dertil har været alt andet end lidt.
Når det er sagt, havde jeg gerne set, at medlemslandene havde været klar til at gå endnu længere.
Det er netop det her element, der har fyldt meget i debatten, og som, så vidt jeg forstår, også ligger bag det her beslutningsforslag.
Men opsporingspåbuddet kom ikke med i den endelige aftale, og det er ærgerligt, for det ville have givet os et vigtigt værktøj over for de virksomheder, der ikke løfter deres ansvar – virksomheder, der sætter profit over ansvar, også når deres platforme bliver brugt som led i nogle af de mest kyniske forbrydelser, man kan forestille sig mod børn.
Det er ikke kun min vurdering.
National enhed for Særlig Kriminalitet, NSK, har også peget på, at en kombination af frivillig opsporing og egentlige opsporingspåbud ville have været den bedste løsning set fra et politimæssigt perspektiv.
Jeg anerkender fuldt ud, at der er mange hensyn, der skal balanceres, og det siger sig selv, at vi ikke kan gå på kompromis med hverken grundloven eller de grundlæggende rettigheder.
Lad mig slå det helt fast: Forslaget rejser ikke spørgsmål i forhold til grundloven, herunder grundlovens § 72 om indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Baggrunden er, at den frivillige ordning hviler på det almindelige aftaleforhold mellem udbyder og bruger, altså de vilkår, man accepterer, når man benytter en given tjeneste.
Hvis man som bruger ikke ønsker, at en platform skal kunne scanne indholdet af ens kommunikation, har man mulighed for at fravælge den pågældende platform.