Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2020-06-12:
Jeg kan næsten ikke beskrive, hvor glad jeg er på børnenes vegne.
Jeg synes, det er helt fantastisk.
Jeg fremsatte det første forslag i 2008, og det blev hældt ned af brættet af næsten samtlige partier – der var måske lidt opbakning fra den røde side.
Så det er ret fantastisk.
Jeg har lyst til lige at starte med et par citater fra nogle af de børn, som har oplevet en forælder i fængsel, fordi det fortæller lidt om, hvordan det er for dem.
Og det er Anton, der fortæller: »Det var hårdt, fordi man ikke måtte komme med til børnefødselsdage, fordi de vidste, hvem ens far var.
Børnene måtte ikke tage mig med hjem og lege, fordi hvad nu hvis jeg fortalte min far, at de havde det og det tv, så kunne det jo være, han lavede indbrud.«
Og det er Martin, som er 20 år i dag, som også oplevede det voldsomt.
Nogle af de store børn oplever jo, at de får taget deres telefoner og deres tablets, hvilket jo er en meget stor del af deres liv, og at rammerne for besøget lægger op til sådan en samtale, som bare er rigtig svær og uvant for dem selv, men også for deres far faktisk.
Han fortæller: »Jeg var så nervøs, jeg var faktisk ved at kaste op, inden jeg skulle derind.
Fordi det var jo første gang i mange, mange, mange år, jeg skulle være alene med min far i tre timer, alene.
Og jeg blev ved med at sige til min kæreste: Hvad fanden skal jeg snakke med ham om?«
Det fortæller om, at de her børn risikerer at blive utrolig klemte, når de har en forælder i fængsel.
De rammes af skyldfølelse, sorg, mobning, og det er jo nærliggende at se, at mistrivsel er det, som det resulterer i.
Vi kan ikke tage den sorg og den angst fra de børn, men jeg synes, vi har en rigtig stor forpligtelse til at mildne den oplevelse så meget, som vi kan.
Det er det, som dagens forslag handler om, og derfor er jeg også utrolig glad for den store og brede opbakning.
Familier, hvor en forælder er i fængsel, er tit familier i krise.
Ud over savnet og sorgen og det der med, at en omsorgsperson sådan brat rives ud af tilværelsen, kommer der også andre problemer, f.eks. de økonomiske udfordringer.
Hvordan får man hverdagen til at hænge sammen som enlig forælder?
Det betyder da noget, og det er rigtig svært.
Det er derfor – som et svar til Liberal Alliance – at der faktisk er brug for en særlig indsats i forhold til de her børn.
De risikerer at være enormt usynlige i det sociale system.
Der er ikke nok viden i det sociale system om dem.
Jeg synes, at mange af mødrene er utrolig seje.
De kæmper, og de vil faktisk gerne det bedste for deres børn.
Jeg synes, vi skal hjælpe dem med det.
Det er hjerteskærende at høre de beretninger, de har, om, hvordan børnene bliver mobbet i skolen, og hvor de bare ikke kan gøre ret meget for at afbøde det.
Jeg synes, det vil være godt, hvis vi kan tage et opgør med mange af de børnefjendske procedurer og regler, som findes i fængslerne, og som vi sikkert ikke har tænkt meget over hvordan opleves fra et børneperspektiv, og som vi måske nemt kan ændre, uden at det betyder noget for sikkerheden.
Det er derfor, jeg også håber, at ministerens arbejdsgruppe vil prøve at inddrage nogle af børnene selv, for jeg tror, at de har det bedste vidnesbyrd om, hvordan det her opleves.
Jeg håber også, at foreningen SAVN kan blive en del af arbejdsgruppen, fordi de har arbejdet med det her område i rigtig, rigtig mange år.
Jeg synes, der er så meget, der kan gøres, og måske er det i virkeligheden mange gange småting, der skal til.
Jeg vil endnu en gang sige tak for debatten.
Jeg synes, at hvis Danmark skal være det bedste land at være barn i, så gælder det også for den her gruppe af børn, og det oplever jeg at Folketinget i dag er meget enige i, så tusind tak for det.