Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2020-06-04:
Tak for det, og tak til SF for at bringe et af mine absolutte yndlingsemner op her, nemlig PPR og hele den måde, man konstruerer det, vores samfund skal kunne for at fange børn, der har brug for ekstra støtte.
Jeg mener, det er noget af det allerallervigtigste, og vi skal i forbindelse med det blive ved og blive ved med at forfine vores samfunds sikkerhedsnets masker.
Jeg har en 80-20-regel, og det skal forstås på den måde, at når man beskæftiger sig med socialpolitik, er der 80 pct. af vores områder, der gør det rigtig godt, og så er der 20 pct., der ikke gør.
I virkeligheden vil jeg sige om det her forslag, at jeg på en eller anden måde synes, det lander et sted, hvor det, der er problemet, ikke er lovgivning; det, der er problemet, er, om man også gør det, man skal ifølge lovgivningen, på en måde, som vi synes lever op til en eller anden kvalitetsstandard.
Det vil sige, at jeg har en fornemmelse af, at vi står med det her beslutningsforslag og behandler noget, hvor kommunerne og regionerne i øvrigt på lange stræk er forpligtede til at levere de ting, der skal til, og derfor skal vi passe meget på.
Vi har haft debatten rigtig mange gange, da jeg sad på socialområdet, og SF har også på socialområdet stillet forslag om efterværn for unge.
Jeg går rigtig meget ind for efterværn for unge, men det, der bare er med det, er, at kommunerne sådan set er forpligtet af det, og det vil sige, at der landede man lidt i det samme, for problemet var, at rigtig mange ikke leverede efterværn på et niveau, der faktisk fik samlet de unge mennesker op, og derfor er identificering af problemet, som SF laver, efter min mening fuldstændig knivskarp og præcis – både det med efterværn og jo også med det med, at der nogle steder er problemer med at få givet den hjælp, der skal til, tidligt nok, så folk kommer ind i sådan nogle meget lange forløb, hvor de faktisk ikke får den støtte og hjælp, der skal til.
Så identificering af problemet mener jeg er en knivskarpt, men jeg tror ikke, at vi løser det problem, at der er nogle kommuner i Danmark, der ikke leverer opgaven på forskellige områder, ved så at gentage den lovgivning, vi allerede har over for dem, altså ved at genvedtage den, om man så må sige.
Derfor tror jeg simpelt hen, vi skal passe på med at bevæge os ned ad det her spor.
Når det er sagt, vil jeg sige, at jeg har siddet sammen med SF's satspuljeordfører og Radikales satspuljeordfører, det var fru Lotte Rod på det tidspunkt, og sammen med fru Ane Halsboe-Jørgensen, der nu er minister også, og brugt rigtig mange kræfter på det PPR-projekt, som vi fik gennemført, altså som vi fik ind som en del af forhandlingerne i forbindelse med det års satspulje.
Det er jo, fordi vi mener, at i forhold til tværfagligheden i PPR – altså silotænkningen, altså i forbindelse med det at sørge for et barn, der kan have behov for noget i behandlingspsykiatrien, og som måske har behov for et lettere behandlingsforløb i perioder, men tungere behandlingsforløb i andre perioder, og som har brug for en anden type af psykologisk og pædagogisk rådgivning i tredje perioder eller det hele mikset sammen – der er siloerne for træge, både i kommuner og stat, og derfor understøtter vi ikke bedst det, der foregår.
Hertil kommer så, at en hel del af kritikken af PPR drejer sig om, at de for nogles vedkommende er rykket for langt væk fra den virkelighed, de egentlig opererer i.
Jeg ved, at kommunerne er meget optaget af at prøve at få lavet gode PPR-modeller, og derfor lavede vi i forbindelse med den satspuljeaftale en pulje på 122 mio. kr., hvor vi bl.a. også åbnede mulighed for at skulle kunne give lettere behandling i PPR, og hele ideen med det er faktisk at kunne binde de forskellige ting sammen i PPR.
Jeg tror rigtig meget på, at det er den vej, vi skal gå, at vi altså skal have fundet de modeller, der virker, og derfor, fordi vi fik de ting igennem, ville jeg ikke – også på grund af det, jeg sagde tidligere – være indstillet på at lave lovgivning på det nu, simpelt hen fordi vi kommer til at lave lovgivning oven på lovgivning.
Hvis jeg bare lige skal komme med et enkelt nedslagspunkt på det, vil jeg sige, at man er forpligtet til som kommune at reagere inden for 24 timer, efter at der er kommet en underretning.
Det er lovgivning.
Skal man så ændre på lovgivningen, eller er der noget, der går galt, i forhold til hvordan kommunerne reagerer?
Lovgivningen er faktisk fin, men det er godt nok ikke i orden, at der er en så stor andel, der oplever, at der faktisk er nogle voksne, der har henvendt sig til kommunen med alvorlige problemstillinger, uden at der så bliver reageret på relevant vis.