Jens Rohde (RV), 2019-10-31:
Jamen det er jo dejligt, for så kan jeg sådan set fortsætte i det spor, altså netop understrege, at det jo er den gældende traktat, som fastlægger, hvordan samarbejdet skal fungere, og hvilke områder man samarbejder om.
Der er to traktater.
Der er jo den almindelige traktat, og så er der traktaten for den europæiske fællesskabsmetode, som man arbejder ud fra.
Den fastlægger det sådan set meget præcist.
Og det, der er min pointe ved at sige det, er, at hvis det er sådan, at man ikke synes, at det er godt, så skal man jo argumentere for, at traktaten bliver lavet om.
Det kan være på den ene måde eller den anden måde.
Derfor vil jeg komme med det overraskende synspunkt, at jeg helt grundlæggende er enig med hr. Morten Messerschmidt.
Jeg er meget enig med hr. Morten Messerschmidt i, at traktaten bør laves om.
Og man kan også godt lave traktaten om eller reformere det europæiske samarbejde i lyset af brexit.
Men dér stopper enigheden jo så nok også.
Jeg forstår sådan set godt, at borgerne ikke føler sig trygge ved det europæiske samarbejde, når den fri bevægelighed ikke samtidig sikrer arbejdstagernes rettigheder eller beskytter mod diskrimination.
Jeg forstår sådan set også godt borgerne, når de bliver usikre, hvis det er sådan, at det europæiske samarbejde, som man forventer det af det europæiske samarbejde, ikke kan sikre en eller anden form for indre sikkerhed.
Jeg forstår også godt, at man bliver utryg ved samarbejdet, hvis det europæiske samarbejde ikke formår at løfte klimapolitikken og klimadagsordenen i tilstrækkelig ambitiøs grad og ikke får nogle beslutninger ud af det og noget økonomi bag og nogle muskler bag, som rent faktisk gør en forskel.
Jeg forstår godt, at folk er forargede over det med rejsecirkusset.
Når man har været europaparlamentariker i 10 år, ved man alt om det der.
Jeg har aldrig deltaget i et offentligt møde, hvor jeg ikke har fået det spørgsmål, og det er jo fuldstændig relevant.
Men det kræver en traktatændring, som hr. Jan E. Jørgensen sagde.
Og hvis man gerne vil have det ændret, hvorfor bliver man så ved med at argumentere imod en traktatændring?
Det giver jo ikke nogen mening.
Vi diskuterer retsstatens principper.
Vi har et europæisk samarbejde, som hviler på nogle retsstatsprincipper, og for at man kan blive medlem af EU, skal man opfylde Københavnerkriterierne.
Det var det, de tidligere Warszawapagtlande skulle.
Og når vi så kan konstatere efterfølgende, at de ikke kan, så har vi ikke traktatmæssige muligheder for at gøre noget, fordi den såkaldte artikel 7 er sådan en slags atombombe, som ingen vil være med til at se på, og som kræver fire femtedeles flertal i Rådet, hvilket vil sige, at der altid er et land, der kan blokere.
Det vil sige, at vi ikke kan gøre noget ved det.
Det kan vi ikke.
Vi er ikke i stand til at sige det eller gøre det, vi siger vi vil, i det europæiske samarbejde.
Hvorfor vil man så ikke ændre traktaten?
Vi diskuterer migration.
Når EU så ikke løfter opgaven, fordi der er lande, der bare kan nedlægge veto mod at løse de her migrationsproblemer, så anklager man EU for ikke at være i stand til at løse problemerne, men man vil ikke være med til at gøre EU i stand til at løse migrationsudfordringerne.
Når vi diskuterer demokrati, er det det samme.
EU lider af demokratisk underskud.
Ja, men man kunne jo sådan set godt begynde at kigge på, om man skulle ændre EU-traktaten, således at vi får en traktat, der demokratisk giver folkevalgte initiativret, sikrer direkte valg til den mest magtfulde post i Europa, man overhovedet kan besidde, nemlig formanden for Europa-Kommissionen.
Altså, hvorfor skal det være sådan et mærkeligt spil, der kører mellem regeringschefer, der skal afgøre det?
Hvorfor lader man ikke befolkningerne selv afgøre det.
Så er der da i hvert fald nogle kommissionsformænd, der aldrig var blevet kommissionsformænd, kan jeg love.
Og sådan kan vi blive ved.
Det, der er galt, er, at vi jo hele tiden står og letter ben op ad fællesskabet for bagefter at sige, at det lugter.
Det skal vi have lavet om på.
Så jeg vil meget gerne være med til at reformere det europæiske samarbejde med direkte valg til Kommissionen, initiativret til Europa-Parlamentet, færre kommissærer.
Hvis man ønsker, at EU skal beskæftige sig med færre områder, skal man da have færre kommissærer, i stedet for at man fastholder, at hvert land skal have en kommissær, som så skal sidde og legitimere sin eksistensberettigelse ved at komme med forslag, hvor det måske er tvivlsomt, om de hører ind under det europæiske samarbejde.
Vi skal have åbne ministerrådsmøder, så vi kan se, at regeringerne ikke rejser spørgsmålet om f.eks. rejsecirkusset.
Og så skal der være en stærkere forfatningsdomstol.
Så lad os reformere det europæiske samarbejde og vise, at vi tager de europæiske borgere alvorligt.
Det er jo det, der mangler i dag.
Og så skal vi give de europæiske borgere magten i stedet for, som det er i dag, Tyskland og de store virksomheder og alle andre rundtomkring os, der dybest set styrer dagsordenen for os.