Jakob Sølvhøj (EL), 2018-12-06:
Tak for det.
Hvis vi skal sikre, at alle børn får den bedst mulige skolegang, skal vi ikke behandle alle børn ens.
Børn har forskellige forudsætninger for at deltage i skolens undervisning, og for ganske mange børn gælder det, at de har et særligt behov for den ene eller den anden form for støtte, hvis det skal sikres, at de både trives og får det bedst mulige udbytte af skolegangen.
Behovene for støtte og hjælp vil naturligvis være meget forskellige, afhængig af det enkelte barns udfordringer og eventuelle behov for at blive kompenseret for funktionsnedsættelser.
Derfor er det vigtigt, at der finder en meget grundig vurdering sted, når det skal afklares, om og hvilken støtte det enkelte barn har brug for, så det kommer til at modsvare det enkelte barns behov.
Det er samtidig vigtigt, at skolerne er åbne for at gennemføre en meget grundig dialog, som forældre til børn med særlige behov meget ofte vil have, fordi de naturligvis kan være bekymrede for, om deres børn nu også får den rigtige og tilstrækkelige støtte.
Og som det er fremgået af den hidtidige debat, er jeg naturligvis enig i, at der også er behov for, at forældrene foretrækker dialogvejen, fordi det er den bedste måde at løse problemerne på.
Jeg synes ikke, at der er nogen grund til – det er i hvert fald ikke ærindet her – at betvivle, at de fleste skoler arbejder fagligt dygtigt med tilrettelæggelse af undervisningen og tildeling af støtte til børn med særlige behov.
Jeg er ikke i tvivl om, at det ligger både lærere og skoleledelser kolossalt på sinde, at vi har en folkeskole, hvor børn får den støtte, de har behov for, men desværre synes jeg også, at det er ret åbenlyst, at mange skoler er pressede på ressourcer, og der er ikke mindst som følge af den inklusionsreform, vi fik i 2012, har været store vanskeligheder med at sikre den nødvendige støtte til alle børn.
Vi hører alt for ofte fra børn med adhd, forældre, hvis børn har autismespektrumforstyrrelser eller andre former for handicap, at deres børn mistrives i skolen, og at de ikke får den hjælp, som de mener at de har krav på.
Tilsvarende hører vi jo også vurderinger fra den anden side så at sige, fra lærerne og fra det pædagogiske personale og fra skoleledelserne, at de ikke mener, at de får stillet de nødvendige rammer og ressourcer til rådighed til faktisk at løse inklusionsopgaven ordentligt.
Samtidig kan vi se af statistikkerne, at der faktisk er mange forældre, der får medhold i deres klager over manglende støtte.
Hvis man kigger på den seneste årsrapport fra Klagenævnet for Specialundervisning, så viste den, at der var fejl i hver anden klagesag – der var fejl i hver anden af de sager, som Klagenævnet behandlede.
Nogle af sagerne, og det kender vi jo også fra handicapområdet, blev sendt tilbage til kommunerne, fordi der var begået formelle fejl i sagsbehandlingen.
Det skal man naturligvis ikke, men det har jo en mindre alvorlig karakter, men det var faktisk også sådan, at kommunens afgørelse blev ændret i hver tredje sag af Klagenævnet.
Det synes jeg vi må sige simpelt hen ikke er godt nok.
Det tyder på, at de faglige vurderinger, der bliver truffet af skolelederne, åbenbart for ofte tilsidesættes for økonomiske interesser, fordi skolelederne sidder med budgetter, som de ikke kan få til at hænge sammen.
Det er ikke en anklage mod skolelederne, men bare en konstatering af, at når man har et budget, der ikke hænger sammen, så kan der lægges et meget voldsomt pres på, hvilke dispositioner man træffer, fordi specialundervisning ubestrideligt kan være dyrt.
Jeg synes, at den store andel af sager, hvor forældrene får medhold i deres klager, altså hver tredje sag bliver ændret, illustrerer, hvor problematisk det er, at der er forældre, der simpelt hen ikke har adgang til at klage til en uvildig instans.
Jeg er jo helt enig i, at det ville være mærkeligt at bestride, at forældre kan klage.
Det gælder os alle, vi kan jo klage over hvad som helst, men det interessante er jo, om man kan klage til nogen, der kan træffe en afgørelse, der er anderledes end den, der er blevet truffet af en given offentlig instans.
Så jeg synes, at det er kolossalt problematisk, at vi, når hver anden sag er fejlbehandlet, når hver tredje sag bliver sendt tilbage eller bliver ændret, så siger, at har man et behov, der er mindre end 9 timer, så må man altså leve med den vilkårlighed, der kan ligge i, at man kun kan klage til den samme instans, som har truffet den oprindelige afgørelse.
Jeg vil godt understrege en gang mere, for det er jo fremgået af debatten, at det naturligvis bør være sådan, at der skal gøres, hvad der gøres kan, for at finde frem til den rigtige støtte og hjælp i en dialog mellem forældre og skole, men det må altså også være sådan efter Enhedslistens opfattelse, at der i sidste ende skal være en mulighed for at klage over skolens afgørelse, hvis de mener, at skolelederen har vurderet forkert og har truffet en forkert beslutning, sådan at man ikke imødekommer barnets behov, eller så er der en risiko for, at alt for mange børn mistrives og ikke får den nødvendige hjælp i tilstrækkelig grad.
Det glæder mig, at vi har haft en, synes jeg, på mange måder nuanceret debat om det.
Jeg har ikke hørt nogen sige, at der her er tale om en problemstilling, der ikke er grund til at drøfte nærmere, hverken fra ordførerne eller fra ministeren.
Det er selvfølgelig altid godt.
Jeg er glad for, at der er partier, der har bakket op om forslaget, et, der konkret har gjort det her fra talerstolen, et andet, nemlig Det Radikale Venstre, fra hvem Marianne Jelved har bedt mig hilse og sige, at Det Radikale Venstre støtter forslaget.
Jeg er sådan set også glad for bemærkningerne om, om vi ikke kan tage forslaget tilbage og kigge på det i udvalget.
Det synes jeg er en god idé.
Jeg synes, det ville være fint, hvis vi sender det ud til høring, sådan at vi får en vurdering fra skoleledere, fra lærerne, fra pædagogernes organisationer, fra handicaporganisationerne om, hvordan de vurderer det her forslag.
Så kunne vi skrive det i en beretning eller finde en anden form for at komme videre med forslaget, vil vi absolut støtte det.
Men tak for debatten.
Jeg håber, at diskussionen går videre.
Jeg tror, der er rigtig mange forældre, som oplever, at deres børn har et behov for støtte, der ikke bliver opfyldt, og som vil være glade for, at vi fortsætter debatten og forhåbentlig kan ende der, hvor alle forældre får mulighed for at klage til en uvildig instans, hvis de oplever, at deres barn ikke får den støtte, som de synes at barnet har behov for.
Tak for imødekommenheden, og tak for drilleriet.
Så længe de er venlige, er de altid velkomne.
Nu er det sådan, at Enhedslisten faktisk støttede forslaget om klageinstansen.
Jeg havde ganske rigtigt i min ordførertale nogle bemærkninger, hvor jeg noterede mig, at det var værd at bemærke, at der var en bekymring hos lærere og skoleledere for, at vi bureaukratiserede det her – i virkeligheden de samme bekymringer, som jeg nu hører fra en række ordførere.
Men vi stemte faktisk for forslaget.
Vi har jo i øjeblikket nogle interessante diskussioner om, hvordan vi definerer et forlig her i Folketinget.
Og nu ordføreren selv kommer ind på det, vil jeg høre, om ordføreren er enig med hr. Alex Ahrendtsen i, at man kun kan lave ændringer af reglerne om specialundervisning, hvis der er enighed om det i folkeskoleforligskredsen.