Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2021-01-15:
Jeg tror faktisk, at behandlingen af L 140 og i øvrigt også det, der gik forud, med at sidde og svare på rigtig mange af de rigtig gode spørgsmål, der blev stillet under behandlingen, vil være den lovbehandling, jeg senest kommer til at glemme.
Det var enormt voldsomt sidste år, da vi meget hurtigt skulle have lovgivning på plads, og en af de ting, der i den proces blev opfundet af fru Ellen Trane Nørby, var idéen om at have en politisk følgegruppe.
Det rettede vi til i L 140, og den politiske følgegruppe blev og er fortsat grundstammen i den måde, vi arbejder parlamentarisk omkring coronasituationen på.
Så det vil jeg gerne sige tusind tak for.
Jeg tror, at vi havde fået et anderledes forløb på børne- og undervisningsområdet, hvis ikke det havde været for dén ene anderledes måde at tænke det helt fra starten på, fordi det betød, at samtlige folketingspartier kom til at sidde sammen omkring alle de beslutninger, som vi har skullet træffe i den her periode.
Så det var simpelt hen bare godt fundet på, og i en situation, hvor vi hver eneste dag skulle træffe rigtig mange nye beslutninger i et helt nyt landskab, og hvor vi ikke havde de sædvanlige parlamentariske principper, var det simpelt hen afgørende for os, at vi så tidligt i forløbet faktisk fik på plads, at det er sådan her, vi griber det an parlamentarisk.
Det betyder også – og det er jo så en tak til alle kollegaerne herinde – at den politiske følgegruppe har været med inde over stort set alle beslutninger, der er taget.
Men vi har stået sammen om det i fællesskab, og det vil sige, at de forskellige perspektiver, som jo også afspejler de forskellige perspektiver, der er i befolkningen, har været med inde ved bordet, og vi har kigget på dem, og vi har diskuteret dem med hinanden, og der er blevet truffet beslutninger om langt de fleste ting, hvor samtlige af Folketingets partier har været med.
Det synes jeg egentlig at vi kan være ret stolte af i fællesskab.
Så har vi samtidig med det haft det, vi kalder sektorpartnerskabet, som jeg egentlig startede som en art minihøring, fordi jeg simpelt hen ikke kunne finde ud af, hvad man egentlig stillede op, når vi satte høringsperioden ud af kraft i forbindelse med behandlingen af L 140, som var forgængeren for det lovforslag, vi behandler i dag.
De minihøringer udviklede sig til at blive det, der nu hedder sektorpartnerskabet, og det vil sige, at det er der, hvor lærere og forældre og elever og skoleledere og kommuner osv. sidder med.
Der har vi haft helt usandsynlig mange møder.
Det samme har vi i den politiske følgegruppe.
Det har altså betydet, at selv om vi ikke har kunnet køre de almindelige lovgivningsprocesser i perioder på grund af nedlukninger og høj hastighed, har vi alligevel kunnet gøre det, vi er bedst til i Danmark, nemlig at få hørt alle parter og få alle de forskellige perspektiver ind på bordet og få lavet aftaler om alt, hvad vi overhovedet kan lave aftaler om, sådan at vi bøjer os mod hinanden og får taget hensyn til de forskellige interesser, der kan være.
Jeg er utrolig glad for den måde, vi har kunnet gribe det an på i fællesskab med hinanden, og jeg vil sige det sådan, at jeg har stået på amerikansk fjernsyn og sagt, at en af hovedårsagerne til, at det gik så godt med skolegenåbningerne i Danmark i foråret, var, at vi havde så stærke fagforeninger.
Som socialdemokrat er det en selvstændig fornøjelse at stå og sige det på amerikansk fjernsyn, vil jeg gerne sige.
Men jeg mener det faktisk, for det betyder jo, at vi har haft nogle organisationer med – og det er jo, hvad enten vi taler om forældreområdet, eller vi taler om det, at kommunerne har organiseret sig i Kommunernes Landsforening, eller vi taler om det, der decideret er fagforeninger, nemlig Danmarks Lærerforening, BUPL og FOA osv.
Og det, at vi har så stor en foreningstradition i Danmark, gør, at når der er en krise, der rammer, så er der etableret fora, hvor man kan drøfte forskellige ting med udgangspunkt i de forskellige interesser, man har, og det har gjort det så meget nemmere end i lande, hvor man ikke har samme fundament at stå på.
Ja, nu behandler vi så efterfølgeren til det, og jeg vil sige i forhold til det med datoerne, at som I vil se af det første, vi sendte i høring, så har det sådan en lidt skæv dato dér i november, og det har det, fordi det var det første tidspunkt, man ville kunne nå med en almindelig lovproces at tredjebehandle et lovforslag, hvis vi stod efter sommerferien og stadig væk var i en coronasituation.
Det er derfor, det ikke hedder den 1. januar, men at det har sådan en skæv dato midt i november, for der ville man med alle de sædvanlige procedurer kunne nå at lave en lovgivningsproces.
Det er jo selvfølgelig, fordi det, jeg har været bekymret for – og det var derfor, at datoerne var på den måde – var, at vi ville stå i august måned og ikke have nogen regler, der gjorde os i stand til at tage de forbehold, der skulle til for enten at beskytte personalet eller børn eller nogle andre i forhold til smitteudbrud, der var kommet sådan dér med et fingerknips.
Og det er jo, fordi tingene har været enormt uforudsigelige.